Borítószöveg

Azt hiszed, tudod, mi történt aznap este.
Ám semmi sem állhat távolabb az igazságtól...

1945 júniusában, nem sokkal a háború vége után, a náci koncentrációs táborokban fogva tartott francia foglyok visszatérnek Párizsba. Mielőtt hazatérhetnének, három napot az Hőtel Lutetia nevű, egykoron fényűző szállodában kell tölteniük, ahol a hatóságok megvizsgálják és kihallgatják őket, hogy ellenőrizzék, nincsenek-e közöttük kollaboránsok. A szálloda vendégei között van két lány, Sophie és Josephine, akik közül csak az egyik hagyja el élve az épületet.

Nyolcvan évvel később, 2025-ben, Josephine Benoît, a kilencvenhat éves híres festőnő váratlanul megjelenik a felújított, fényűző Lutetia recepcióján, és bevallja, hogy Sophie Leclerc-nek hívják, és hogy évekkel korábban a szálloda 11-es szobájában gyilkosságot követett el. A rendőrség értesíti Londonban élő unokáját, Oliviát, aki memóriazavarokra specializálódott pszichoterapeuta.

Olivia meg van győződve arról, hogy demens nagymamája csak összemossa a valóságot és a képzeletet. Ám hamarosan kiderül, hogy a helyzet nem ennyire egyszerű, és Oliviának meg kell oldania a rejtélyt, amelynek a gyökerei a múltba vezetnek. Ki kell derítenie, mi történt valójában az Hőtel Lutetia folyosóin...

Fordította

Babits Péter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Matthew Blake: A Murder in Paris

First published by HarperCollinsPublishers Ltd 2025

Első kiadás

Copyright © 2025 MJB Media Ltd

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Babits Péter, 2025

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Robin Vandenabeele/Arcangel Images

Szerzőfotó © Pete Bartlett

ISBN 978-963-604-637-8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette
Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELŐHANG
Az Hôtel Lutetia, Párizs
1945

– Van egy újabb holttest – közli az egyik hordár. – Fent, a 11-es szobában.

Sóhajt.

– Erőszakos vagy természetes halál?

– A maga dolga, nem az enyém. Mondtam nekik, hogy majd ránéz.

Unja már a gyilkosságokat és holttesteket. A háborúnak vége, de még mindig arat a halál. Feláll, elhagyja az irodát, és kilép az előtérbe. A Szajna-part ékköve, az Hôtel Lutetia tele emberekkel. Tömeg tolong a bejáratnál, kavarog a nagy étteremben, sorakozik a roppant lépcsőn és végig a folyosókon. A német megszállás már csak emlék, vagy inkább rémálom.

Napjaink Párizsa teli van amerikai katonákkal, brit összekötő tisztekkel és francia ellenállókkal.

Csakhogy senki sem figyel rájuk. Egyedül a túlélőket látják. Valamennyi táborból a Gare d’Orsay-re érkeznek, mind foszlott rongyokban, borotvált fejjel, csontsoványan. Némelyikük alig él. Ez a fényűző szálloda az átmeneti otthonuk, ahol szellemként bolyonganak az élők földjén.

Eléri az első szintet, és megtalálja a 11-es szobát. Vendégek ácsorognak a folyosón, tájékoztatásban reménykednek. Az áldozat fiatal lány, aki előtt még ott volt az egész élet. Tragikus eset, de hát melyik nem az egy háború utáni nagyvárosban? Lehajol, a nyakára nyomja az ujját, hogy kitapintsa a pulzusát.

Meghalt, semmi kétség. Kikeresi a nevet a nyilvántartásból.

A Vöröskereszt nem akar holttesteket a szállodában, ezért azt mondja majd, átszállítás közben halt meg, egyikeként a sokaknak, akik nem érték meg a hazatérést.

Elhagyja a 11-es szobát, lemegy a fenséges, öreg szálloda pompás főlépcsőjén a szobájuk felé tartó túlélők legújabb csoportja mellett. Azelőtt a világ legpatinásabb szállói egyike volt. Vendégek tülekedtek a bárban, vacsoráztak a zajos étteremben, folytattak szenvedélyes viszonyokat a lakosztályokban, morgolódtak szivarfüstbe burkolódzva a szalonban. Emlékszik a varázslatos légkörre, még a háború előttről. A régi Párizsra, a fény városára. Az elmúlt öt év mindent megváltoztatott. Túl soká merültek alá a sötétségbe.

Visszatér az irodájába, ahol kitölti és lebélyegzi a nyomtatványt. Ebédidőben sétál egyet a vízparton, hogy kiszellőztesse a fejét. Érzi, hogy reszket a keze, miközben a cigarettáját szívja; érzi a könnyeket a szemében, amikor a füstöt fújja. Egész testén eluralkodik valami sürgető érzés, amire nincs magyarázat.

Nem volt mindig ilyen. S ahogy a Lutetia, úgy a múlt dicsősége is megkopott. Így vagy úgy, de mind csak túlélők.

Párizs soha többé nem lesz már ugyanolyan.

Ahogyan ő sem.

ELSŐ NAP
Napjainkban

1
OLIVIA

A hívás a lehető legrosszabbkor jön.

Az iskolába készülünk T. J.-vel. Mint mindig, nem hajlandó zoknit húzni, mert viszket tőle a lába, és nem hajlandó felvenni a cipőjét sem, arról pedig jobb nem beszélni, hogy betette-e a táskájába a földrajzháziját. Csak ketten vagyunk, és hatévesen már elég erős ahhoz, hogy ketrecharcnak vagy pankrációnak érződjék a reggeli rutin. Néha azt kívánom, bár A Szikla volna a lakótársam. Ő biztos fél perc alatt elrendezné a cipődilemmát, de sajna csak én vagyok. Én, aki mindig úgy érzem, mintha két ember munkáját végezném egy személyben.

Végül elkapom T. J.-t a lépcsőnél, ráerőszakolom a cipőt, és szorosan összehúzom a tépőzárat, mielőtt esélye lenne tiltakozni. Még a szamárfüles házi feladatot is megtalálom a konyhaasztalon, a lekvárosüveg vészes közelségében. Tévesen azonosította Ázsiát és Afrikát, Észak-Amerikát is áthelyezte Európába, de már nincs mit tenni. Csak az egyik csücske ragacsos, ezt könnyedén megtisztítom az ujjammal, mielőtt elteszem a táskába, amit szokás szerint megint én cipelek.

– Gyerünk, tempó, tempó, tempó!

T. J. most magában énekelget, valami Dua Lipa- és Taylor Swift-egyveleget, biztos a rádióban hallotta, úton az iskola felé. Nem emlékszem, hogy a mamám ennyit kínlódott volna velem. Ilyenkor még pongyolában szívta a cigarettáját, az elsőt a napi hatvanból. Idejétmúltnak találta a szülői felelősséget, olyan ódivatú koncepciónak, amit az emancipált nőtársadalom megvetően elutasít, ezért mindig egyedül kellett készülődnöm az iskolába. Most meg itt vagyok egy középosztálybeli ikerházban, egy szürke és fájóan átlagos londoni lakóövezetben – Redbridge-ben, ha számít valamit, ami közel sem olyan fényűző, mint Islington, vagy felkapott, mint Camden, legalábbis még soha senki nem használta a „Redbridge” és a „festői” szavakat egy mondatban –, és kitárom az ajtót, míg a hatéves fiam fejhangon kornyikál. Anyuka vagyok, ajtónálló, sofőr, és végül, de nem utolsósorban pszichoterapeuta és memória-szakértő.

Ajtó bezárva. T. J. a kocsihoz szökdécsel. A rádió megelevenedik, amikor életet lehelek kivénhedt Ford Mondeónkba. Vetek egy pillantást az órára. Hat perc áll rendelkezésünkre a tízperces útra. Nagyon alaposan tervezem meg a reggeli rutinunkat, mintha hadgyakorlat volna, akkor miért késünk mindig az iskolából? Hét előtt kelek, tíz percbe zsúfolom az összes nyújtózkodást, tornát és énidőt, mégis akkora kihívás fél kilencre odaérni az iskolába, mint tíz másodperc alatt futni a száz métert. Ez mindig magas lesz nekem, mint az algebra rejtelmei vagy a tökéletesre főtt rizottó.

– Anyaaaaa…

Ezt mostanában kezdte, hogy kisajátítsa a figyelmemet. Tudja, hogy bosszant, azért csinálja. Az apjától és az exemtől, Kyle-tól tanulta, aki tökélyre fejlesztette a másik nevének hangsúlyozását.

Már készülök rászólni, amikor a kihangosítón hívás érkezik. A szám nem szerepel a kapcsolataim között. Senkitől nem várok hívást, de páciens is lehet, vagy valaki a klinikáról. Felveszem, közben lepisszegem T. J.-t. Lehalkítom Sabrina Carpentert, aki a „Please Please Please”-t harsogja a rádióban.

– Halló? Itt dr. Finn.

Általában ez az egyetlen, ami belefojtja a szót T. J.-be. Misztérium számára, hogy mások „dr. Finn”-nek szólítanak. Dr. Finn úgy fest és úgy beszél, mint a mamája, a hivatalos hangneme mégis más, és nem emlékezteti folyton arra, hogy ne nyúljon semmihez, vagy mosson kezet. T. J. fejében én vagyok Pepper Potts a dr. Finn-féle Vasember mellett – a szolgálatkész személyi asszisztens, aki üzeneteket ad át, és gondoskodik róla, hogy minden zökkenőmentesen haladjon.

– Dr. Olivia Finn a Charing Cross Kórház Memóriaklinikájáról?

– Igen. Kivel beszélek?

– A párizsi Hôtel Lutetiából hívom.

Ez megmagyarázza az akcentust és az idegen számot. A fura hanghordozás ellenére először arra gondolok, hogy ez valami tréfa. Bűnös örömeim egyike, hogy vetélkedőkre nevezek be egy cotswoldsi hétvége vagy egy ötnapos földközi-tengeri hajóút reményében, de nem emlékszem, hogy bárhol említették volna Párizst vagy az Hôtel Lutetiát. Noha származásomat tekintve félig francia vagyok, még sosem szálltam meg a Lutetiában. Egy ötödik emeleti szoba cipőszekrénye is hat számjegyű összeg egy éjszakára, ami jócskán meghaladja a lehetőségeimet. Csak egyvalami kapcsol a Lutetiához, de az egészen más természetű. Nem is az én kapcsolatom, vagyis nem a személyemé. Inkább a családomé.

Gondolataim visszakanyarodnak a munkámhoz. Talán valamelyik korábbi páciensem lehet, aki megőrizte a névjegyemet? Vagy egy kollégám? Persze pszichoterapeutának lenni nem ugyanaz, mint szilícium-völgyi szoftverfejlesztőnek, ezért egyetlen munkatársam sincs, aki megengedhetné magának a Szajna bal partjának leghíresebb ötcsillagos szállodáját.

Vetek egy újabb pillantást az órára. Párizs egy órával London előtt jár. Ha párizsi anyuka volnék, a fiam lekésné az első órát. Másfelől párizsi nőként sudár lennék, mint a zellerszár, és könnyed eleganciával kezelném az iskolába járás kérdését. Mostanra már lenne bennem két eszpresszó, és úton volnék szemtelenül fiatal szeretőmhöz, Gabrielhez vagy Jean-Luchöz. Ehelyett egy Alan nevű páciensem vár kilenc harminckor, aki traumatikus emlékeket őriz az iskolai úszásoktatásról. Hát igen, Elegancia a középső nevem.

– Sajnálom – felelem –, de Londonban vagyok, és épp iskolába viszem a kisfiamat. Talán jobb lenne, ha később visszahívna.

A hívó rövid szünetet tart.

– Ismer egy Sophie Leclerc nevű hölgyet?

Sok emberrel találkozom, de csak addig emlékszem a pácienseim nevére, amíg kezelem őket. Azután régi, poros aktákká változnak. Valahol azt olvastam, hogy az emberi agy mindössze százötven közelebbi kapcsolatot képes feldolgozni. Ezen túlmenően haszontalanok vagyunk. Néha úgy érzem, ötven kapcsolat is messze meghaladja a képességeimet.

– Nem – felelem. – Legalábbis nem emlékszem rá. Nézze, ha később felhívhatnám…

– Madame Leclerc itt várakozik a párizsi Lutetia halljában, rendkívül zaklatott, és azt állítja, hogy csak ön képes segíteni rajta.

– Sajnálom, de biztosan félretárcsázta a számot. Londonban vagyok, nem Párizsban. És életemben nem találkoztam Sophie Leclerc-rel.

T. J.-re sandítok. Mostanra elveszítette érdeklődését a hívó és dr. Finn iránt, inkább a táskájára tűzött Chelsea-kulcskarikával babrál, éles hegyét a hüvelykujjával bökdösi. Felkészülök a sebesülésre, a vérre, a könnyekre. A ma reggel máris kész lidércnyomás, de ez nem jelenti, hogy nincs lejjebb.

– Nem is tudom, hogyan mondjam el – hallom a hívót –, de a hölgy a szálloda előterében, nos…

Már készülök kinyomni a telefont, és arra koncentrálni, hogy eljuttassam a kisfiamat az iskolába.

Azután kiböki.

– Azt állítja, hogy az ön nagyanyja.

2
OLIVIA

Nagyi?

Ez legalább megmagyarázza a párizsi kapcsolatot. Noha ízig-vérig britnek tűnök, két útlevelem van. Anyai nagymamám tőrőlmetszett francia, egyike a korábban említett párizsi nőknek a zellerszár alkattal és kötetlen időbeosztással. Londoni kamaszéveim alatt gyakran fürkésztem az ablakon túli szürke esőt, és elképzeltem önmagam párizsi verzióját, amint a Szajna partján sétálgat. A francia Olivia café au lait-t kortyolgatott, és egzisztencializmusról csevegett két halálos szerelem vagy az esti Montmartre-ról készült színpompás akvarell között. Francia férfiideálom nem is állhatott volna távolabb az Oaks Parks Középiskola pattanásos és fülbevalós Kevjeitől, Mike-jaitól, Andyjeitől. Fantáziám egész köröket vert a bioszórák és kötelező kóruspróbák rögvalóságára.

– Leírná nekem a hölgyet? – kérem.

– Vékony, átlagos magasságú, kontyba tűzött ősz hajjal és egyféle japán stílusú kabátban, bár ez utóbbiban lehet, hogy tévedek.

Sóhajtok. Hát bekövetkezett. Végül megtörtént. A hívás, minden rokon rémálma. Nagyi régóta nincs jól, csak mostanáig tagadásban éltem a valódi állapotát illetően. Egy cipőgyűlölő hatéves nevelése teljes embert követel. A nyakunkba venni egy kilencvenhat évest is, aki nem emlékszik semmire, biztos út a szívhalálba. Bárcsak lenne más, aki segíthetne, de Kyle-nak ott az Új Barátnő, a mamámat pedig még tinédzserkoromban elveszítettem. Rám szakad minden.

– A leírás illik a nagyira – felelem –, de a neve nem Sophie Leclerc.

– Hogyan?

– A nagymamámat nem Sophie Leclerc-nek hívják. A neve Josephine. Josephine Benoît.

Nem szoktam ezzel kérkedni, de ez az egyetlen jogalapom a hírnévre. Amit titokban élvezek. A suliban, mondjuk, nem sokat számított, hogy a nagyi festő volt, nem középpályás a Manchester Unitedban, vagy elődöntős az X-Faktorban, de azért megvan a haszna, ha valaki a világ egyik legjobb portréfestőjének az unokája. Újabb csend a vonal túlsó végén, mintha a hívó is egészen más szemmel tekintene a zavart idős hölgyre.

– Mint a festő? – kérdezi. – Aki a Lutetia előterében kiállított arcképet festette? Ami alatt most ül?

Helyben vagyunk. Nagyi leghíresebb portréja az 1960-as évek óta a Lutetia előcsarnokának a dísze. Sok arcképet festett, mindet háborús környezetbe ágyazva, de ez durrant a legnagyobbat. Amint belépnek a forgóajtón, a vendégek szembesülnek a háború utáni idők egyik legismertebb párizsi portréjával. A recepció felé balról, tökéletes helyen a fotózkodáshoz. A legtöbben vélhetően nem tudják, ki festette, és miről szól, de azért így is híres. Nemrég újra felkapták a TikTokon. Egyszer próbáltam elmagyarázni a nagyinak a „virális” szó jelentését.

– Igen. Szigorúan véve nem csak úgy hívják, mint a festőt. Ő a festő. És határozottan Josephine, nem Sophie.

– Elnézést kérek. Nekem azt mondta, hogy Sophie-nak hívják. Azt kérte, hogy feltétlenül hívjam fel ezen a számon dr. Olivia Finnt.

– Értem.

Valójában nem egészen értem. Ha valaki nem konyít is a művészethez, egy dolgot biztosan tud a nagyiról: valóságos remete. Arról híres, hogy nem akar híres lenni. A távolságtartás a legnagyobb vonzereje. Csak mi ketten a mamámmal, mi ismertük az igazi nagyit. A világ többi része legfeljebb találgathatott.

– El tudna jönni a nagymamájáért?

– Mint említettem, jelenleg Londonban tartózkodom. Épp iskolába viszem a kisfiamat.

– Nos, akkor sem maradhat itt, az előtérben, még ha a saját festménye alatt ücsörög is.

Hivatalos dr. Finn-üzemmódba kapcsolok. A pszichoterapeuta ritka előnyeinek egyike, hogy odafigyelek arra, amit mások mondanak. Visszagondolok a korábban elhangzott szavakra.

A párizsi Hôtel Lutetiából hívom.

Nem mondta, hogy a szállodában dolgozik, vagy hogy a recepcióról telefonál. Csak feltételeztem.

– Az Hôtel Lutetiában dolgozik?

– Nem – felel a hívó. – Vidal százados vagyok. A DNPJ, a Direction nationale de la police judiciaire párizsi részlegén.

Ez nem hangzik jól, és ráébreszt, hogy súlyos lehet a helyzet. Nagyi szemlátomást összekeveri a művészetét és az életét. Mint amikor egy kiskölyök az első pizsamapartija után nem talál haza.

– Miért kellett bevonni a rendőrséget?

– Rögvest rátérek.

– Nagyi tízpercnyire lakik a Lutetiától. Az ápolója reggel hétkor megy hozzá, hogy ellássa.

– Bizonyára van olyan barátja Párizsban, aki eljönne érte, nem?

Nem, felelném szívem szerint. A remetéknek nincsenek barátai. Legfeljebb rokonai, akik közül én vagyok az utolsó. Párszor már az is eszembe jutott, hogy Párizsba költözöm, de nagyi szereti a függetlenséget. Utálja, ha sürgölődnek körülötte. Az állandó gondozói felügyeletet is rossz néven venné.

– A barátai túl idősek vagy már meghaltak.

– Vagyis marad ön.

A lelkem mélyén tudom, hogy a végén úgyis Párizsban kötök ki, helyre tenni ezt a dolgot. Mindig ez van a lányokkal vagy lányunokákkal és az idős hozzátartozóikkal, nem? Azt hittem, a harmincas éveim vége arról fog szólni, hogy szülinapi tortákat sütök és borzongatóan drága borokat nyitogatok, miközben takarosan rendben tartott kertemen legeltetem a szemem. Gondoskodom róla, hogy makulátlanul tiszta legyen a terasz, amikor a grillsütő köré gyűlünk a régi barátokkal és az elbűvölő új szomszédokkal.

– Majd kitalálok valamit. A szálloda gondoskodna róla, amíg odaérek?

– Megkérdezem.

– Köszönöm. – Az órára nézek. T. J. máris elkésett az iskolából. Hamarosan kezdődik a reggeli gyülekező, és az egyik tanár a kapuban áll a csíptetős táblájával. T. J.-t picit sem izgatják a tanárok, de rám a frászt hozzák. Mondhatnám, hogy azért késtem, mert bohém nagymamám súlyos demenciában szenved, de vélhetően nem hinnék el.

– Mit keres a nagyi abban a szállodában? – kérdezem. – Hogy került egyáltalán oda?

– Attól tartok, innentől igazán kínos az ügy – jön a válasz. – Azt állítja, hogy bűncselekményt követett el.

3
OLIVIA

Leragadtam az utolsó mondatnál, de Vidal százados nem hagyja, hogy tovább kérdezzek. Emiatt különösen nyomasztó az egész. Mintha egy múltbéli rejtély tárulna fel.

– Milyen idős a nagymamája? – kérdezi.

Azt felelném, hogy nem illik egy hölgy korát kérdezni, de elment a kedvem a viccelődéstől. Nagyi a háborús nemzedékhez tartozik, melynek tagjai máig lazán kezelik az életkorukat – hol elvesznek belőle, hol hozzátesznek. A helyes válasz amúgy kilencvenhat.

– A kilencvenes éveiben jár – felelem diplomatikusan.

– Már felnőttként élte meg a második világháború végét?

Nem kell fejszámolást végeznem. Vidal százados nyilván tudja a nagyi korát, még ha lövése sincs a művészetéről. Nagyit azok a képek tették híressé, melyek a megszállt Párizst és azt a poklot ábrázolják, amelyet Franciaország a háború idején átélt. Nem tudom, próbálkozott-e valaha más témákkal, de ha igen, nem sikerült neki.

– Többé-kevésbé.

– A recepciós szerint a nagymamája azt állította, hogy a neve Sophie Leclerc, és mindenáron be akart jutni a 11-es szobába.

– A nagyinak egy ideje súlyos memóriazavarai vannak. Nyilván megkavarodott, az alapján, amit mondott. Összekeveri a festményt a valósággal.

– Ez hivatalos diagnózis?

Itt válik trükkössé a dolog.

– Gyűlöli az orvosokat és a vizsgálatokat. Mindig azt mondta, hogy nem akarja tudni, ha bármi baja van, de már évek óta nincs túl jól.

Egyikünk sem meri kimondani, hogy „demencia”. Elátkozott szó, akárcsak a „retrográd amnézia”. Mindig könnyebb „pillanatnyi emlékezetkiesésről” és „időskori megingásokról” beszélni. A memóriazavarokból élek, de még nekem is vannak fenntartásaim.

– Még nem mondta el, mi történt.

Vidal százados a torkát köszörüli.

– Úgy egy órával ezelőtt a nagymamája belépett az Hôtel Lutetia előcsarnokába. Azt mondta, a neve Sophie Leclerc. Azután vallomást tett.

Végre odaérünk az iskolához. Jobbról az ominózus Oaks Park Középiskola, ahová jártam. T. J. fogja az iskolatáskáját, én odahajolok, esetlenül megölelem, és a fülébe súgom, hogy szaladjon a gyülekezőre. Rám tör a bűntudat, amiért nem szállítottam le időben, és felötlik bennem, hogy akaratlanul is olyan lettem, mint a mamám. Egyszer azt mondta, a pontatlanság a késői kapitalizmus és a hadiipari háttérhatalom elleni tiltakozás ösztönös formája. Arról is ezt mondta, hogy miért nekem kell kivinnem a szemetet.

Ismét a hívásra figyelek. Nagyi bevallott egy bűncselekményt? Sok mindent lehet mondani róla, de határozottan nem bűnöző. Nagyon is empatikus, dacára annak, hogy művész. De a francia rendőrség századosát sem hívják ki egy bolti lopáshoz, vagy mert egy nyugdíjasnak kedve támadt beülni egy patinás szálloda halljába. Ez egyre veszélyesebben hangzik.

– Milyen bűncselekményt vallott be? – kérdezem.

A hang higgadt, mégis vészjósló. Megrémít.

– Gyilkosságot – feleli végül.

4
MYLES

Csörög a telefon.

Myles reméli, hogy csak álom. A telefonért nyúl, a képernyőre koppint. Kérlek, csak ezt ne!

– Myles Forsyth.

Nem, egyértelműen nem álom. A főnöke az, és úgy beszél, mintha már a második eszpresszónál tartana, miután lenyomott egy kimerítő edzésprogramot, közben japán nyelvleckéket vett.

– Van itt magának egy zsíros falat, Myles. Bocs, ha reggeli közben zavarom, de tudom, hogy ez érdekelni fogja.

Myles az órára néz. Még el sem kezdődött a műszakja. Az egész meglepetésszerű, rendhagyó, spontán – megannyi utálatos szó. Ugyanakkor mégiscsak ő vezeti az Ingrid Fox halála ügyében zajló közös brit–francia nyomozást. Legalább már nincs másodállása, mint az elmúlt évben. Manapság már egy munka is több mint megerőltető.

– Jó reggelt, főnök! Csupa fül vagyok.

A mai személyes nap a számára. Aprólékosan ellenőrizte az útvonaltervet, épp csak ki nem nyomtatta. Myles ilyen, szereti a rendet, miközben a világ káoszba fullad. Mások miért nem olyan összeszedettek, mint ő?

– Az imént kapcsolatba lépett velem Vidal százados a DNPJ-től – hallja a főnökét. – Szerinte lehet, hogy új fejlemény van a Fox-ügyben. Azt mondja, talán csak megérzés, de e-mailben átküldi a részleteket, hátha utána akar járni, ha már maga vezeti a nyomozást. Az érintetteket ismeri a tárgyalásról, beleértve Olivia Finnt is. Én csak továbbítom az üzenetet.

Felkapja fejét a varázsszóra: Olivia Finn. Félelmet kelt benne. Ha valaha kipattan, mit tett, mindent elveszíthet. Hivatalosan csak Ingrid halála után lett vezető nyomozó az ügyben. A nő az otthonában halt meg, vélhetően öngyilkosságot követett el, de a halottkém nem zárta ki a lehetőséget, hogy másvalaki is érintett a halálában, és az öngyilkosságot csak megrendezték. Mylesnak rengeteg más ügye van, de ez nem megy ki a fejéből, és nem pusztán szakmai okokból. Le akarja zárni, megtalálni a választ, de akkor sem agyalhat túl sokat ezen. Ahogy nem agyalhat túl sokat az elmúlt év eseményein és azon sem, hogy az igazság keresése közben milyen szabályokat hágott át.

Akkor megúszta. Most már nem bukhat le.

Pedig úgy volt, hogy ma eljátssza a mókás nagybácsit a nővére, Laura és a két kölyke kedvéért. Laura biológiai értelemben nem a nővére, de a gyámhivatal ezt a terminust használta, és azóta is szoros kapcsolatban vannak. Immár tiszteletbeli nagybácsi.

Talán kihagyja a játszóteret és a mozit, de még odaér a pizzára és a fagyira. Bár szigorúan véve a fagyi nem neki lesz. Újévi fogadalmat tett a cukormentes életre, amit azóta keservesen megbánt.

– Oké, kösz, hogy szólt. Megnézem.

A hívás véget ér. Myles a postafiókjában megtalálja Vidal százados levelét. Myles a felelős nyomozó, Vidal az összekötő francia részről. Myles elolvassa a jelentést Josephine Benoît-ról, dr. Finnről, a Lutetiáról, a 11-es szobáról és a vallomásról. Elképzeli Laura arcát, amint egy munka miatt kihátrál a találkozóból. Tényleg nem szívesen okoz csalódást neki és a kölyköknek. Helytáll a nagy dolgokban – sosem késik a szülinapi és karácsonyi ajándékkal, mindig kapható egy pingpongmeccsre vagy Monopoly-vetélkedőre –, de a kölykök megjegyzik az apróságokat. Visszatér a Vidal üzenetében olvasottakhoz.

Olivia Finn. Párizs. Feléledt emlékek.

Mindezek hátterében persze ott lappang Louis de Villefort, Olivia mentora. Ami ismét visszautal Ingrid Foxra. Nem, ezt most nem hagyhatja figyelmen kívül. Talán semmiség az egész, de nem vállalhatja a kockázatot. Ez az első komoly ügye.

Myles habozik. Ráférne egy gyümölcslé vagy fehérjeturmix. Előző éjjel későn ért haza, és dacolt a hűtőben maradt salátával, helyette magába tömött egy kiábrándító csirkés-baconös párnát. Még most is ólomként üli meg a gyomrát. A mai méredzkedés igazi vérfürdő lesz. Lassan olyanná válik, mint azok a balerinák, akik egy fél almáról vagy egy kanál joghurtról álmodoznak.

Próbál kitalálni valamit, amitől jobb színben tűnhetne fel a mondandója, de hiába. Végül tárcsázza Laura számát, és elképzeli arcán az ismerős kifejezést. Csalódást okozol nekem, csalódást okozol a lányoknak, csalódást okozol önmagadnak.

– Korán reggel hívsz – hallja Laura hangját. – Felteszem, nem jó hír.

Elmondja neki, és előáll a szokásos kifogásokkal.

– Igyekszem odaérni a fagyira.

– A fagyira?

– Igyekszem odaérni, hogy lássalak téged és a lányokat fagyizás közben. Míg én elmerengek az egészséges étrend pozitív élettani hatásain.

– Így már inkább.

Elmosolyodik és kinyomja a telefont, azután beáll a zuhany alá, s miközben szappanozni kezdi a bőrét, lélekben visszatér az ügyhöz és ahhoz, ami a tárgyalás után történt.

Ingrid Fox döbbenetes vádakat fogalmazott meg, amikor visszaemlékezett rá, mi történt vele Louis de Villefort terápiás rendelőjében, a párizsi quai Voltaire-en. Majd nem sokkal a tárgyalás után holtan találták az otthonában.

Meggyilkolták, vagy önkezével vetett véget az életének?

Ma talán végre megtudja a választ.

5
OLIVIA

Néha nehéz elhinnem, mennyi minden megváltozott ilyen rövid idő alatt. Nem sokkal ezelőtt még T. J. társaságában kortyolgattam a forró csokoládét a Fisherman’s Cottage-ban. Nem találkoztam Tommal, a tárgyalás meg sem történt. Nagyi Párizsban élt, és nem felejtett el dolgokat, mint manapság. Akadtak persze gondok, de csak „kavics ment a cipőmbe” szinten. Azután minden elromlott.

A tárgyalás változtatott meg mindent.

Felhívom a memóriaklinikát, és lemondom aznapi időpontjaimat, utána hazamegyek csomagolni. Nem hiszem, hogy nagyinak bármi köze lenne egy gyilkossághoz. Üzenek Kyle-nak, hogy mi történt, mielőtt megkeresem a legrövidebb útvonalat Párizsba, és jegyet foglalok a St. Pancrasról induló legkorábbi Eurostarra. Csomagolás közben körülnézek a hálószoba polcain, és mindenütt Az emlékek harca különböző kiadásait látom. Akkor írtam ezt a könyvet, amikor Tommal jártunk. Itt ült a zilált hajával és orra végére csúszott szemüvegével, egy csésze teát dédelgetett az ölében, elektromos cigit szívott, mintha tinédzser volna, és a margóra firkált. Csokis kekszet rágott, de mindig felszedegette a morzsákat. Teli volt ilyen és ehhez hasonló ellentmondásokkal.

Bizonyos napokon minden Tommal kezdődik és végződik.

Befejezem a csomagolást, hívok egy Ubert, és elhagyom a házat, miközben már tárcsázom Louis számát. A tárgyalás előtt nagyjából minden héten beszéltünk. Manapság havonta egyszer. Alig csörren meg a telefonja, hűséges személyi asszisztense, Charlotte Fouquet máris felveszi. Mindent ő tart mozgásban a quai Voltaire-en, Louis pszichoterápiai klinikáján. Csobogó énekhangja van.

– Olivia?

– Charlotte. Bocs, hogy váratlanul hívom, de történt valami a nagyival. Szerettem volna, ha elsőként tudják meg Louis-val. Úgy tűnik, ma reggel kisebb incidens volt az Hôtel Lutetiában.

Charlotte máris riadókészültségben. Mindig ilyen hatást vált ki belőle, ha a főnökét említik. Louis életéből hollywoodi filmet lehetne forgatni. A háború után a francia ellenállás hőséből lett a pszichoterápia úttörője. A Sorbonne-on tanult, és a koncentrációs táborok túlélői voltak az első páciensei, akiket a Lutetiában szállásoltak el, miután visszatértek Párizsba. A háború után sokan kezdték újra ilyen rendhagyó módon. Louis később létrehozta a klinikát, melyet fénykorában az egész világon elismertek, azután őt is utolérte a kor, és visszavonult a rivaldafényből.

Egykor jóvágású fickó volt, valahol félúton George Clooney és az utolsó orosz cár között. Már ő is a kilencvenes éveit tapossa, de még minden este gondosan lekeféli a ruháját, szereti a finom holmikat, és ha nagy ritkán megjelenik valahol, minden ízében tökéletes úriember benyomását kelti. Egészen kis korom óta ismerem, és miatta döntöttem úgy, hogy a nyomdokaiba lépve pszichológiát tanulok. Nagyi vitt el hozzá teára a quai Voltaire-i luxuslakásába, amely egyben a klinikájaként is szolgál. Míg Louis és a nagyi beszélgettek, sokat játszottam kései gyermekével, Édouard-ral. Louis már jócskán benne járt a férfikorban, amikor született.

A redbridge-i ikerház felől nézve Párizs mintha egy másik világ volna. Sok szempontból az is, márpedig a gyermekkoromra ugyanúgy rányomta bélyegét a brit borongás, mint a francia pompa. Később, amikor a mamám meghalt, és kisiklott az életem, Louis a szárnyai alá vett, és segített célt találni. Elmenekültem Londonból, a Sorbonne-on tanultam, és naponta jártam hozzá terápiás ülésekre, hogy lassan engem is újra felépítsen. Segített visszaszereznem a mamám halálával kapcsolatos emlékeimet, és abban is, hogy elfojtás helyett megbirkózzam a traumával. Neki köszönhetek mindent.

– Miféle incidens? – firtatja Charlotte.

Megérkezik az Uber. Összevetem a rendszámot az applikációval, és miután úgy döntök, hogy a sofőr nem jelent közvetlen veszélyt az életemre vagy a testi épségemre, bemászom a hátsó ülésre.

– Elveszítette a fonalat. A memóriazavara láthatóan súlyosbodik. Most indulok az Eurostarhoz, hogy elrendezzem a dolgokat.

Nem említem a vallomást, sem a nagyi téveszméjét, hogy meggyilkolt valakit. A felvetés is képtelenség, nem akarom ezzel még kínosabb helyzetbe hozni. Talán ott ücsörög a saját portréja alatt, és összekeveri a festményt az életével, de azért még büszke francia nő. Egy olyan nemzedék tagja, melynek szemében halálos bűn a gyengeség beismerése.

– Beszéltem egy pökhendi nyomozóval, aki úgy emlegette, mint valami bűnözőt – folytattam. – Sűrűbben kellett volna látogatnom. Nyilván csak nem akartam szembenézni a ténnyel, hogy egyszer ez is eljön, pedig láttam a jeleket. Rendesen meg kell vizsgálni. Nem lett volna szabad hagynom, hogy idáig fajuljanak a dolgok…

Charlotte hangját telefonálásra teremtették. Árad belőle az együttérzés.

– Ne mondja ezt! A nagymamája szerencsés, amiért maga mellett tudhatja. Mind próbáljuk elkerülni, hogy felismerjük másokban az emlékezetvesztés jeleit, mert egy nap talán velünk is ez történik.

Persze igaza van. Azzal telik az életem, hogy memóriaproblémákkal foglalkozom. Elhatárolódom a pácienseimtől, ahogy a legtöbb orvos teszi. Nem dédelgethetem magamban és hurcolhatom haza az összes fájdalmukat, ha másnap is fel akarok kelni. Úgy senki sem képes élni.

– Csak szerettem volna, hogy elsőként tudja meg – ismétlem. – Az apja elvállalta T. J.-t, szóval maradhatok pár napot, amíg a nagyi megnyugszik, és valami megoldást találok a felügyeletére.

– Éppen a Lutetiát választotta – tűnődik el Charlotte. – És azt a festményt. Milyen ironikus.

Valahol azt olvastam, hogy még a legnagyobb sztárok is csak egyszeri csodák. Ez alighanem a nagyira is igaz. Egyetlen portrét festett, amelyről mindenki hallott. Azt az időszakot örökíti meg, mikor közvetlenül a háború után a Lutetia adott otthont a holokauszt sokezernyi túlélőjének. Azt a pillanatot, amikor az orvostanhallgató Louis nevet szerzett magának a kezelésükkel. Nagyi talán nem emlékszik rá, mit csinált előző nap, vagy hogy feltette-e forrni a teavizet, de emlékszik a festményre, amely elindította a pályáján, még ha összekeveri is az általa megörökített nőt önmagával.

Ha Louis inspirált arra, hogy pszichoterapeuta legyek, akkor az az Hôtel Lutetia előcsarnokában függő kép segített eldönteni, mire fókuszáljak. Ahogy Charlotte mondja, már a címe is ironikus.

Emlékezet.