Dean
Koontz

A
másik
Emily

részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Dean Koontz: The Other Emily

Copyright © 2021 by The Koontz Living Trust
All rights reserved.

Borítóterv © Damon Freeman/Amazon Publishing

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2022
© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6414 35 9

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Bardi Betty
Előkészítés Mandl Orsolya
Korrektúra Spirk Ildikó
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Gerdának, életeim szerelmének – mind a jelenlegiének,
mind a következőének

Ki elveszti eszét, majd észre tér,

Ki tengerbe vész, ismét partot ér;

Szeretők halnak, él a szerelem;

És nem vesz rajtuk erőt a halál.

Dylan Thomas

rész
Milliók között magányosan

1

A lány elveszett, és neki meg kell találnia, de nyoma sincs, se lábnyomokat, se szagnyomokat nem hagyott maga után, és az út sötét, mert a lány az éjszaka erdejébe távozott, ahol a fák feketék és kopaszok, ahol a hold és a csillagok nem léteznek, ahol a nap soha nem fog felkelni, ahol az út örökké lefelé vezet. Ő ennek ellenére utánaereszkedik kétségbeesésében, hogy kiszabadítsa, mert a lány nem ide tartozik, nem a halottak közé, amikor az ő fejében és szívében még ennyire eleven, nem ide tartozik, nem ide tartozik, és bár neki nincs más reménye a boldogságra, csak ha megtalálja, nincs más oka a létezésre, akadnak pillanatok, amikor úgy érzi, mintha a lány karnyújtásnyira lenne tőle a vakító sötétségben – és rettegve ébred.

2

Kristálykonfetti zuhogott a városra, a tél utolsó parádés mutatványa, azé a télé, amely a márciusnak ezen a huszonnegyedik napján már jóval meghaladta a lejárati dátumát.

David Thorne sálban, bakancsban, felhajtott gallérral sétált Manhattan utcáin, eredetileg abból a célból, hogy ihletet merítsen belőlük. De a képzelőereje meg se rezdült.

A tél végi viharból hiányzott a lendület. A hópelyhek szélcsendes kanyonokba libegtek le olyan szürkén, mint a hamu, amíg le nem értek az utcai lámpák búrája alá, és ki nem lúgozta őket a fényük.

Amennyiben Davidnek titkon mégsem az ihlet volt a célja, ha inkább a társaság hiányzott neki, azt sem találta meg. Az utcai forgalom akár önvezető autókból is állhatott volna, utasok nélküli, saját útjukat járó gépekkel. A járdán megülő kétcentis hóban lábnyomok sorakoztak. A csípős hideg egyáltalán nem riasztotta el a többi járókelőt a kimerészkedéstől, de David számára olyan testetlennek tűntek, mint a szellemek.

Mire visszatért a lakásába, már tudta, hogy hamarosan elindul Kaliforniába.

Azon az éjszakán egy olyan pincét járt be, amelyet kizárólag álmaiban látott, a borzalmas teremtményeket rejtő félhomályos helyiségek labirintusát, amelyek láttán rettegve ébredt, hidegebb tagokkal és csontokkal, mint amit a kinti éjszaka indokolt volna.

Reggel felhívta az irodalmi ügynökét, Charlie Placketet, hogy közölje vele, miszerint egy-két hónapra Kaliforniába utazik, amíg a következő regénye alapötlete meg nem fogan benne.

– Április tizenötödikére írtam be a naptáramba – felelte Charlie.

– Mit?

– Téged és Kaliforniát. Még soha nem mentél oda ilyen korán.

– Nem vagyok ennyire kiszámítható, Charlie.

– David, David, te harminchét éves vagy. Nyolc éve képvisellek, és tízhavonta elutazol Newport Beachbe egy két hónapos pihenőre. Soha sehova máshova. Átkozottul nagy szerencse, hogy a regényeid nem annyira megjósolhatóak, mint az utazási szokásaid.

– Az a hely inspirál, ennyi. A napfény, a tenger. Mindig egy olyan regény ötletével térek vissza onnan, amit mindenképpen meg kell írnom.

– Akkor miért nem maradsz ott, ha ennyire lelkesít?

Bizonyos dolgokat még egy olyan jó baráttal sem oszt meg az ember, mint Charlie Placket.

– Úgy hallottam, hogy ha itt elboldogulok, akkor akárhol elboldogulok.

– Mindig fel szoktam tenni neked ezt a kérdést – jegyezte meg Charlie –, és te mindig mást kamuzol rá.

– Én író vagyok. Kamuzásból élek.

3

Newport Beach a tavasz melegében sütkérezett, amikor David Thorne március huszonhatodik napjának késő délutánján megérkezett oda. Az egyébként tiszta eget fehér felhők hosszú láncolata díszítette nyugaton, arra várva, hogy bearanyozza őket a lenyugvó nap.

David taxival tette meg az utat a John Wayne repülőtérről az otthonába, Newportnak abban a negyedében, amelyet Corona del Marnak hívnak. Rusztikus, egyszintes háza három sarokra volt a tengertől, és nem az óceánra nézett ugyan, de a telek így is sokat ért. Ő viszont tízszer annyiért sem adta volna el.

Az első bestsellere árából vette az ingatlant, amikor még csak huszonöt éves, feltörekvő tehetség volt. Még mindig elbűvölőnek látta: halványsárga stukkó, fehér spalettás ablakok, kanárisárga hintával felszerelt tornác. A házat pálmafák árnyékolták be és hibiszkuszok vették körbe, amelyek hamarosan hatalmas sárga virágokat fognak növeszteni.

Egy ingatlankezelő cég tartotta karban a házat, amíg David New Yorkban tartózkodott, és ők viselték gondját a kocsijának is, egy fehér Porsche Cayenne-nek. Szívesen ki is adták volna az ingatlant, amíg a tulajdonosa nem használja, de ő nem szerette volna, ha mások laknak benne. Az épület szerény stílusa és mérete ellenére is egyfajta szentélyt jelentett számára.

Januárban kezdett úrrá lenni rajta a vágy, hogy visszatérjen oda. De akkor még csak hét hónap telt volna el az előző látogatása óta, ami valamiért kevésnek tűnt. Önuralmat kellett tanúsítania. Miután visszarepült New Yorkba, és leszállt a repülőtéren, mindig rögtön elfogta a vágy, hogy azonnal visszatérjen Newportba. Eddig soha nem látogatott oda kétszer ugyanabban az évben, de azért üresen tartotta a házat, hátha egyszer nem bír majd ellenállni a kísértésnek.

Néha úgy gondolta, hogy nem lett volna szabad eljönnie onnan. Lehet, hogy sokkal boldogabb lenne, ha mindig ott élhetne.

De valami azt súgta neki, hogy ha ezt választaná kizárólagos otthonául, azzal nemcsak azt a kiegyensúlyozottságra hasonlító lelkiállapotot tenné kockára, amiért az elmúlt tíz évben dolgozott, hanem a józan eszét is.

Tisztában volt azzal, hogy az ő esetében a kreativitás elválaszthatatlanul összefonódik a megszállottságra való hajlammal. Kapcsolatban kellett maradnia ezzel a hellyel, a múltjának ezzel a fontos részével; de ha nem áll ellen a vonzerejének, az fel fogja emészteni.

Az az idő, amit itt töltött, mindig tagadásban és reménykedéssel indult, de a tagadás hétről hétre egyre jobban átváltozott bűntudattá, a remény pedig szomorúsággá alakult.

Miután kipakolt, egy darabig csak állt ott, és a franciaágyat bámulta. Utána levette róla az ágytakarót, összehajtogatta, és félretette egy padra. Remegett a keze, amikor a paplant is felhajtotta.

Később, az egyik kikötői étteremben, amit fekete-ezüst színekkel rendeztek be kék szegélyekkel minden részletre kiterjedő art deco stílusban, elfogyasztott egy italt a bárpultnál, majd egy vacsorát az egyik asztalnál.

Vitorlásjachtok és motorcsónakok jártak-keltek a vízen, tértek vissza a tengeren töltött délutánjukról.

Általában ott vacsorázott. Mindig. Az étteremben kiválóan főztek. És ha túl sokat ivott, rendelt egy erős kávét vagy egy taxit.

Nem látott olyan felszolgálót, akire emlékezett volna korábbról. Amennyiben a jelenlévők emlékeztek rá, nem mondták. Ez így pont megfelelt neki. Az anonimitást részesítette előnyben, és semmi kedve nem lett volna beszélgetni.

A bárpultnál, majd miután hátrasétált egy asztalhoz, valamiféle előérzete támadt – azt, hogy jó vagy rossz, nem tudta volna megmondani. Éberen ült tovább egymagában egy kétszemélyes, ablak melletti asztalnál, a többi vendéget figyelve, de azok éppen olyan hétköznapinak tűntek, amilyen jómódúnak.

A bárányfelhők aranyszínűvé nemesedtek az azúrkék égbolton, majd vérvörösbe váltottak a zafírkék háttér előtt. De Davidben nem a naplemente keltett feszült várakozást.

Ahogy a csillagok felkeltek, fokozatosan elhalványult benne ez a furcsa érzés. A kikötő sötét vizén úgy fodrozódott a parti fények tükörképe, mint a selyemcukorkák színes csíkjai.

Ő és Emily gyakran jártak ide régen, amikor az étterem berendezése még egyszerűbb volt. De ezt a helyet nem kísértette a lány szelleme, csak a szívét.

A hazáig tartó tízperces autóút alatt úgy érezte, hogy ez az éjszaka éppen olyan befejezetlen, mint a félhold.

Utána a zegzugos pincéről álmodott, arról a gonosz és kegyetlen labirintusról. Bár az álmai háttere egy létező helyszínen alapult, David mindig elkapcsolt, amikor a valódi változata felbukkant a hírekben; a tudatalattija viszont újra és újra visszarepítette oda nyugtalan éjszakáin. És annyira elevennek látta ezeket a rémképeket, hogy amikor hajnali negyed négykor felébredt, ki kellett mennie a fürdőszobába, hogy hányjon.

Tartalom

1. rész: Milliók között magányosan

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

2. rész: Egy szív dobban, egy szív mozdulatlan

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

3. rész: A végső csend

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

4. rész: Tövis a szívben

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

5. rész: Odalent, a halott lányok között

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

6. rész: Híd a múltba

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

A szerzőről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – SIL Open Font License
Oswald – SIL Open Font License