Iglódi Csaba

ATHENAEUM

A regény a képzelet műve. A kitalált karakterek keverednek a ténylegesekkel, a valós fordulatok a lehetségesekkel, a vélt találkozások azokkal, amelyek történelmi hitelességgel bírnak.

Szöveg © Iglódi Csaba, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 482 4

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Rátz Mária

Borítóterv: Földi Andrea

Az itt lévő kép a MNM KK – Petőfi Irodalmi Múzeum gyűjteményéből származik

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Annának, Sárának, Brúnónak és Fridának,
a gyerekeimnek, az esti mesék folytatásaként,
és feleségemnek, Juditnak,
mert nem csak az ígéret szép szó.

1.

Pest, 1861. május 7., reggel és délelőtt

Előbb hangos kiáltás hallatszott, aztán ketten birokra keltek. Valaki élesen sikoltott, és amikor elült a hangja, néma csönd telepedett a tájra. Távolról csak annyit lehetett látni, hogy a Duna menti ligetes-bokros részen többen felpattantak a földről, a szájuk elé kapták a kezüket, és körbefogták a verekedőket. Volt, aki keresztet vetett, más elfordította a fejét. Akadt, aki menekülőre fogta, egyikük térdre roskadt és fejét a kezébe temette. A beállt csendet lábak dobogása és hangos siránkozás törte meg. Néhány perccel később a járókelők már kisebb csoportokban vitatták meg a történteket.

– Legényes virtusból támadt a csetepaté – kötötte az ebet a karóhoz egy idősebb ember, akit többen próbáltak meggyőzni arról, hogy téved. Köztük egy jóval fiatalabb kinézetű is, akit láthatóan nem késztetett tiszteletre a kor.

– Emberölés ez. Előre megfontolt szándékkal elkövetett emberölés. A vak is láthatja – foglalta össze. Tanult embernek tűnt: orrán szemüveget egyensúlyozott, kezében bőrtáskát fogott talán peres ügyiratokkal, doktori köntöse a bokájáig ért. A közeli szálloda főportása, egy hórihorgas férfi frissen vágott hajjal és fényesre kefélt fekete cipőben nem nyilvánított véleményt. Régen megtanulta, hogy a hirtelenkedés káros. Ahogy a munkájában, úgy itt is tartotta magát a legfőbb szabályhoz: hallgatni arany.

– Nem véletlenül van két fülünk és csak egy szánk – gondolta, miközben már arra az emberre figyelt, aki az alkalmi sokadalomban magához vette a szót. Az idős kéregető hozzá tartozott a tér képéhez. Az úri közönség mindig adott a vacsorájából egy kisebb adagot neki. Amikor a kezébe nyomták, az „Isten fizesse meg…” volt a hangos köszönöm, és jóval csendesebben a folytatás: „… de azzal sem fizeti meg az Úr a felém való tartozását…”.

– Úgy károgtak reggel a varjak, mint még sohasem. Hangosan, feleselve egymással. Mintha csak vitatkoznának. Vagy inkább, mintha riadót akarnának fújni… Igen, inkább úgy. Felhívni a figyelmet a közelgő veszedelemre. Nem láthattam ugyan, de egészen biztosan arrafelé köröztek a levegőben, ahonnan később az az üvöltés és a sikoly hallatszott. Mire kiszenvedett az az ember, a varjak már nem voltak sehol – darálta a kéregető egy szuszra.

A koldus arcát mély árkok szabdalták, tekintete sok szenvedésről árulkodott. A hídavatást követő nap hajnalán tanyát ütött a téren, hogy alamizsnát gyűjtsön. Jobb karjából csak kevés maradt, a csonkot fekete szövetbe bugyolálta. Egy ágyúgolyóból kiszakadt repeszdarab találta el, amikor az a kutya Hentzi – ő mondta mindig így: „az a kutya Hentzi”, s rendre köpött is egyet a földre – a Várból a rebellis Pestet lövette még a forradalom alatt. A nyílt seb elfertőződött, ő napokig fetrengett elviselhetetlen kínok között a megváltó halálra várva. A felcser javaslatára később erős pálinkával itatták, a fogai közé söprű nyelét erőltették és hárman fogták le, amikor elfűrészelték a csontot. A számítás bejött, a kór nem terjedt tovább. A férfi megmenekült, de – mintha kevés lett volna a csapás, amivel a Teremtő tovább próbálta az erejét – hamarosan mindkét szemére megvakult. Így aztán most sem láthatta a szavait követő meglepődést az arcokon és a kicsit távolabb álló főportás várakozó tekintetét, de a néma csend arra biztatta, hogy folytassa.

– Figyeljetek csak, mert ez még nem minden! Mindig hordok búzamagot a zsebemben – mondta, s közben már mutatta is. – Tudjátok, hogy miért?

A hallgatósága tanácstalan volt.

– Persze hogy nem! Gondoltam. Várom egy vándorprédikátor jövendölésének beteljesülését. Azt mondta, „ha egy vak gondját viseli egy tollasnak, akkor látni fogja a fényt”. Én pedig megfogadtam, hogy nem állok a prófécia útjába. Rajtam ne múljon…

Kicsit maga is elmosolyodott, mintha nem nagyon hinne benne. Aztán végigsimította a borostát az arcán és megdörzsölte a halántékát, mielőtt folytatta volna:

– Szórtam a madaraknak belőle, mint rendesen, de ezúttal rá sem hederítettek. Nem kellett nekik az eleség. Csak tovább ricsajoztak, káráltak meg kerregtek.

Többen hányni kezdték magukra a keresztet, és mormolva kérték az Istent, hogy szabadítsa meg őket a gonosztól. Egy dolog a vándorprédikátor szava, egy másik azonban a babona, amitől vasárnaponta a pap már-már átkozódva óvja-tiltja a híveket.

– Aztán halk surrogásra figyeltem fel a távolból – fűzte tovább a szót a koldus. – A szemem odalett a kutya Hentzi miatt, de a fülem éles! Sőt élesebb, mint valaha. Hallottam, hogy valaki kövekkel dobál. Így próbálja elkergetni a károgó varjakat. Jó célzó lehetett, mert hamarosan telibe kapta az egyiket. A szerencsétlen sebesült állat éppen mellettem zuhant le. Ha egy kicsit arrébb állok, lehet, hogy agyon is üt. Nem bántam volna, ha végre befejezi Hentzi művét… – mondta, miközben egészen elhalkult a hangja, a bal keze pedig még jobban markolta a botot, amire támaszkodott. – A szerencsétlen pára verdesett még néhányat a szárnyával, aztán vége lett.

A szája kiszáradt, viaskodott az érzelmeivel, de végül csak kimondta:

– Varjút megölni súlyos bűn. Aki így tesz, arra átok száll és szerencsétlenség éri, mielőtt még lemegy a nap.

Erre még többen keresztet vetettek, de senki sem bocsátkozott vitába vele. Aki más véleményen volt, az inkább megtartotta magának: csendesen hümmögött, vagy egyszerűen továbbsétált. Az alkalmi közönség lassan szétoszlott.

– Persze, maguk itt ezt sem tudták, ahogyan arról sincs fogalmuk, hogy mit mutat a varjak megjelenése. Csak tartanak tőlük, mint a fekete macskától vagy a zsákos embertől. Egyáltalán, van itt még valaki? – kérdezte, mert elbizonytalanodott.

– Egyedül én – jött a válasz oldalról. A hanghoz egy fiatal fiút képzelt. – A közelben voltam akkor is, amikor az a madár lezuhant – mondta és rápillantott a néhány méterre fekvő élettelen testre, amit beleptek már a legyek. – Jól mondja, éppen a nyakát törte el a kő. Ezért nem jött ki hang a torkán.

– Ki az az én?

– Nem ismer, nem is fontos. Beszéljen inkább arról, mit jelent a varjak megjelenése.

– Miért fontosak neked a varjak? Kérdezhetnék vissza úgy, ahogyan te tetted. De mégse! Inkább kössünk üzletet!

– Miféle üzletet?

– Én elmondom azt, amire te vagy kíváncsi, cserébe elárulod a neved.

Ugyan mit érne az a koldus azzal, ha megtudja, hogy hívják őt? – futott át az agyán, de azért gyorsan kötélnek állt.

– Rendben. De maga kezd.

– A varjak megjelenése és az az éktelen károgás már az öregeinket is foglalkoztatta. Megfigyelték, mi történt azután, hogy kiszemeltek egy házat. Úgy tartották, hogy a fekete bakák legtöbbször egy fontos találkozás előhírnökei voltak.

Mondjuk egy gazdag férfit jeleznek, akitől elcsenhetem a tárcáját. Ilyen találkozásból már akadt egy pár az életemben – gondolta a fiú, de nem mondta ki, csak egyetértően hümmögött, hogy a koldus érezze a figyelmét.

– Hozhatnak szeretetüzenetet a túlvilágból. Talán te is vársz segítséget olyanoktól, akik nincsenek már közöttünk…

– Nekem nincsenek halottaim.

– Mindenkinek vannak halottai. A szüleid, a nagyszüleid vagy a szépapádék.

– Apám és anyám sem él már, de ők nem az én halottaim. Az egyikük nem tudott, másikuk nem akart törődni velem. Nem várok tőlük semmilyen üzenetet. Amúgy sem érdekel különösképpen a túlvilág, jól elvagyok ezzel az ittenivel.

– Üzenhetnek velük a védő szellemek.

– Védő szellemek? – gondolkodott el. – Talán a lány a Fogadóban, ahol már egy ideje meghúzta magát, igen, az az Anna bizony lehet ilyenfajta. Persze csak ha nem kizáró ok, hogy a szellemnek teste is legyen. Ráadásul olyan kívánni való teste, hogy valamennyi férfiembernek (önmagát már annak tekintette, még ha kinézete alapján sokan inkább kamasznak látták) összeszalad a nyál a szájában, amikor megpillantja. Mielőtt visszakérdezhetett volna erre a test-szellem dologra, a koldus folytatta:

– Azok a védő szellemek figyelmeztethetnek arra, hogy ideje megtalálnod a hangod, és eljött a nap, amikor ebben végre segítséget kapsz valakitől.

A fiú elunta a beszélgetést, és köszönés nélkül odébbállt. Elképzelni sem tudta, miért is akarna segíteni neki bárki bármiben. Gyanította, hogy a vak koldus összevissza beszél, de most bizonyosságot is szerzett róla.

2.

Pest, 1861. május 7., délelőtt

– A kockán veszhettek össze – mondták a zsandárokkal együtt érkező főtisztnek a szemtanúk. Közülük az egyik már kellőképpen lehiggadt ahhoz, hogy szabatos jelentést tegyen. Negyvenes éveit taposta, inas testén lötyögött a kabát, ingét begyűrte a nadrágjába. Szövetsapkáját a kezében tartotta. Volt a tartásában valami, ami katonás előéletre vallott. A kihallgatáshoz a közeli szállodából ülőalkalmatosságokat is hoztak, de mert a tiszt nem telepedett le, valamennyi beosztottja és a tanúk is állva maradtak.

– Nyolcan voltunk, legfeljebb tízen. Hozzám hasonló férfiak. Talán kicsit fiatalabbak – kezdte, mintha csak az elöljárójával beszélne.

– Ismerősök, idegenek?

– Akadtak olyanok, akiket láttam már. De sem a gyilkos, sem az áldozat nem tartozott közéjük.

– Hogyan kezdődött?

A férfi kezdetben a kapitány szemébe nézve válaszolt, de később már a távolba fúrta tekintetét. Úgy tűnt, mintha újraélné a történetet.

– Meddig várjak még?! – térítette vissza a Raktér zajos forgatagába a tiszt hangja.

– Egyik pillanatban még körben ültünk, a lábunkat magunk alá húzva. Én szerencsés voltam, egyre több érme halmozódott előttem, néhány bankót pedig már a zsebembe is gyűrtem. Letelepedett közénk egy ismeretlen. Összenéztünk, de senki sem emelt ellene kifogást.

– Kifogást? Miért?

– Szokás, hogy a korábban jövők engedélyt adnak arra, hogy új játékos szálljon be.

– Szokás vagy szabály?

– Az előbbi. Nincsen leírva sehol, de mi itt így játszunk.

– Folytassa!

– Az én fejemben még az is megfordult – Isten bocsássa meg a gondolatomat! –, hogy milyen jó lenne megkopasztani… Tudja, főkapitány úr, a friss pénz mindig lendületet visz a játékba…

A kapitány tisztában volt ezzel. Maga sem vetette meg a hazardírozást, különösen akkor nem, ha azt a bizonyos vakszerencsét ő maga irányíthatta. Ahogyan azt is tudta, hogy a zsiványok szinte kérik a Teremtőt, hogy balekokat vezéreljen az útjukba. Kifosztják őket, aztán mehetnek isten hírével. Most azonban nem azért jött, hogy ezt megvitassák. Szeretett volna mihamarabb tisztán látni a gyilkosság ügyében. Kellettek neki az ilyen csetepaték, de csak akkor, ha gyorsan kézre tudja keríteni a tettest. Vagy éppen ellenkezőleg: ha megbizonyosodik arról, hogy nem kell keresnie…

„Íme a férfi, aki Pest nyugalmáért felel.” Ezzel és ehhez hasonló címekkel számoltak be a kinevezéséről az országos lapok. Amikor erre gondolt, önkéntelenül is elégedett mosolyra húzódott a szája. Gyorsan észrevette, hogy most éppen ő kalandozott el, ezért, hogy megőrizze a tisztségével járó méltóságát, szigorúbb hangnemre váltott.

– Az, hogy én mit tudok, az én dolgom. Csakis az enyém. Magának ahhoz semmi köze. Elég, ha beszámol arról, amit látott. Aztán mehet isten hírével. De figyelmeztetem, hogy ne tegyen hozzá, és ne hagyjon ki belőle egyetlen részletet sem. Megértette?

Az, ahogyan rendre utasította a tanút, egyben meghatározta azt a viszonyt is, ami közöttük van. Meghúzta a határt, amelyet nem ildomos a másiknak átlépni.

– Egyikünk sem ellenkezett – folytatta a férfi a vallomását. – Így már ő is a pénzre menő játék részese lett, de nem érdekelte igazán a kocka. Ugyanolyan egykedvűen vette tudomásul azt is, amikor veszített, mint amikor nyert.

– Lassabban! Hogy nézett ki ez az ember? Az, aki utolsóként érkezett.

– Hosszú, szőke hajú férfi, olyan magas, mint én. A bőrét igencsak sötétre égette a nap. Nem volt bőbeszédű. Én csak abban reménykedtem, hogy elnyerem a pénzét… – kanyarodott volna el ismét a témától, de már a főkapitány pillantása elegendő volt ahhoz, hogy ismét a lényegre térjen.

– A szavát sem hallottuk… Tényleg, mintha nem is lett volna nyelve. Ilyenkor mindenki beszél, ugratja a másikat, de az hallgatott. Most jut eszembe, hogy amikor licitált, akkor csak felemelte a kezét, amikor pedig kiszállt egy körből, akkor intett a fejével.

– Folytassa!

– Megmelegedett már közöttünk, amikor se szó, se beszéd felpattant, az övéhez kapott, és a szemközt ülő legénynek esett. Mintha csak a semmiből kerekedő vihar csapott volna le. Ordított valamit, hanyatt lökte a szerencsétlent, hogy annak meglepődni sem maradt ideje. Aztán ráült, és már villant is a kezében a tőr. Éppen csak feltápászkodni volt időm. De nem akartam beleavatkozni, hát mi dolgom lett volna nekem velük, igaz, Kapitány úr?

A megszólított pillantása mindent elárult, ezért aztán igyekezett gyorsabban lekerekíteni a vallomását.

– Hátráltam valamennyit, talán meg is botlottam, aztán bicegve elindultam az ellenkező irányba. Minek belekeveredni abba, amihez semmi közöm? – fejezte be kérdéssel, és olyan alázatosan nézett a kihallgatóra, mintha megváltást várna tőle.

Hát, ha valamit, akkor bűnbocsánatot biztosan nem osztogatott a minap kinevezett kapitány. Ha tehette, akkor inkább kihasználta a bűnösöket. Zsarolta őket a tetteikkel, aki nem vált a besúgójává, az hamar bilincsben találta magát. Okkal és joggal, vagy anélkül. Ez a fajta kíméletlenség amúgy nem volt éppen az arcára írva. Ellenkezőleg! Megjelenéséről legtöbben azt mondták: ő az, akire vakon rábíznánk az életünket. Közel két méter magasra nőtt, harmincas éveinek közepén járhatott. Egyenes tartása katonás kiképzésről árulkodott, széles vállain feszült az ing, a nyakkendőjét szoros csomó tartotta össze. Szakálla, bajusza ápolt, haja frissen nyírt volt, tekintetében csibészség lapult. Hátát egy fának vetette, és a kezében tartott apró jegyzetfüzetbe olykor felírt egy-egy fontosnak tűnő részletet. A részletes és hivatalos jegyzőkönyvet egy nála jóval fiatalabb altiszt vezette, aki árnyékként követte őt.

Miközben kihallgatta a tanúkat, szemmel tartotta a hídra vezető utat. Vissza tudta volna mondani a partra lépők korát, kinézetét, nemét, és legtöbbhöz még egy-egy különös ismertetőjegyet is kapcsolt. Széttaposott csizma, loboncos haj, méretes konty, kenetlen kocsikerék, albínó mén, sánta paraszt által kötőféken vezetett bicegő szamár. Ilyesmik ivódtak be az emlékezetébe.

Következőnek egy testes asszonyt vezettek a főkapitány elé. Izzadt, mint egy vágtára ösztökélt versenyló, és szaporán vette a levegőt. A vállán keresztbe fektetett hosszú boton színes kancsók lógtak. Bort kínált az arra járóknak, de még arra az időre sem rakta le a terhét, amíg vallomást tett: mintha attól félt volna, hogy lába kel a drága portékának.

Szavaival megerősítette azt, amit már többen elmondtak. Semmilyen előjele sem volt a tragédiának. A támadó felugrott és egyszerűen ledöntötte a másikat.

– Úgy lovagolta meg, ahogyan asszonyok teszik a kéjre éhes férfiakkal – szaladt ki a száján. Maga is meglepődött, hogy egy idegennel ilyen hangot üt meg, de a kapitány bátorítóan mosolygott rá, így hát folytatta: – Földhöz szögezte, hogy mozdulni se bírjon.

A rendőr maga előtt látta a jelenetet.

Azt, amint az erős férfi ráront a társára. Hanyatt löki, s egyetlen pillanat alatt ráül a hasára. Térdét a földbe fúrja, lába az áldozat testének két oldalán, mintha csak lovagolna rajta. A harcképtelenné tett ellenfelére fogja a tőrt, az élesre fent penge tűhegyes vége a nyakán lüktető érhez közelít. Védekezésként ugyan mindkét kezével átfogta a támadó vastag csuklóját, de abban annyi erő összpontosult, hogy csupán visszatartani tudta pár másodpercig, eltéríteni nem.

Az asszony még mondott volna valamit, de elakadt a szava. A mondat egyik fele még elhangzott, bár értelmet nem lehetett belőle kihámozni, de a folytatás csak néma tátogás lett. Makogni kezdett és imbolygott jobbra-balra, mintha szélütés érte volna. Lépett kettőt jobbra, aztán egyet balra, nem volt már ura a testének. A vállán hordott súly megbillent, előbb az egyik kancsó csúszott le a rúdról, aztán a másik, míg csak a csupasz bot maradt, de még azt is erősen fogta-szorította. Miközben az edényekből kiömlő bor vörösre színezte a járdát, az asszony úgy dőlt el, ahogyan a kivágott fák. Teste tompa puffanással ért földet, még azelőtt, hogy bárki is a segítségére siethetett volna.

Elsőként a rendőrfőnök ocsúdott fel. Közelebb lépett és letérdelt mellé. Közben nyakig gombolt kabátja zsebéből egy apró dobozkát vett elő.

– Ez majd segít rajta – mondta az odasereglőkhöz fordulva, s már fel is pattintotta a fedelét. Színültig volt töltve fehér szemcsékkel. A magatehetetlen nő orra alá tartotta, és mintha csoda történt volna: a borárusba néhány pillanattal később visszatért az élet. Kinyitotta a szemét és zavartan körülnézett. Láthatóan sejtelme sem volt arról, hol van éppen, és hogyan került oda.

Gyorsan akadt olyan, aki gondját viselje, így hamarosan a következő tanúval folytathatták a kihallgatásokat.

– Repülősó – mondta a rendőr, mert látta a kíváncsiságot a kölyök arcán, akit elé vezettek. Ő volt az, akinek korábban a koldus mesélt a varjak titkairól. A kapitány már éppen zsebre vágta volna a dobozt, de meggondolta magát. Óvatosan kinyitotta és a kölyök orra alá tartotta.

Az beleszippantott, de azonnal meg is bánta. A belélegzett anyag pokoli fájdalmat okozott. Legszívesebben üvöltött volna. Olyan érzés volt, mint amikor a lelencházban a főnökasszony büntetésül valami kisebb rosszaságért, kínozni kezdte. Csontos mutató- és nagyujja közé fogta az orrát, jó erősen megszorította és addig csavarta, ameddig könnybe nem lábadt a gyerek szeme. A szorításon még akkor sem engedett, de elkezdte felfele emelni a kopaszra nyírt fejet. Amikor pedig a gyerek már lábujjhegyen állt és ereje végén volt, tekert rajta még egy kicsit. Hadd fájjon! A legtöbben ekkor estek össze. A Banya – maguk között így hívták életük megkeserítőjét – pedig ott tornyosult felettük, akár egy fújtató bika. Szemében élvezet látszott, és diadalittasan nézett körbe. Látta a rettegést a felsorakoztatott lelencek tekintetében. Számukra sem volt menekvés. Arra kényszerítette őket, hogy végignézzék a másik szenvedését. Aki közülük lehajtotta a fejét, az készülhetett arra, hogy ő lesz a következő.

– Repülő mi? – kérdezett vissza a srác, amikor visszanyerte uralmát a teste felett, s már csak tompán érezte orrában a maró anyagot. Az ő fejében az apró, fehér szemcsék varázserővel bírtak.

– Repülősó. De nem ezért vagyunk itt, hogy tanítsalak – emelte fel a kezét és a hangját egyszerre a tekintélyes férfi.

A fiú fiatalfelnőtt-forma volt, a jegyzőkönyvbe annyi került, hogy 1844 tavaszán született, Kolozsvárott. Árva, vagyona nincs, keresztény. Azt nem jegyezték fel, hogy szüleiről szinte semmilyen emléke nem maradt. Édesapját nem ismerte, azzal pedig, amit hallott róla, semmire sem ment. Vagy egy börtön nyelte el, vagy a szabadságharcban veszítette életét és egy tömegsírba temették, vagy túlélt mindent és odébbállt, hogy máshol próbáljon szerencsét. Édesanyjára csak egy illat emlékeztette, amelyben a tej ragadós édességével keveredett a verejték savanyúsága és a keserű levendula. Ő volt, aki bevitte a lelencházba, hogy a kisfiú helyett egy kolozsvári bordélyház úri közönségével múlassa az időt. A szebb élet reményében költözött oda, de a megalázottak sorsa vált ott valósággá. A vérbaj már jóval azelőtt felzabálta őt, mint hogy az isten magához szólította volna. Élő halottként nem volt szükség rá a piroslámpás házban. Egy napon kitették onnan, s ő nem várta meg, amíg a Teremtő eljön érte, hanem eléje sietett. A lányok kacagásától hangos ház udvarán álló kútba vetette magát. Tizenkét sohasem feledhető év után a duplán árván maradt kamasz lelépett az árvaházból. Megbújt egy távolsági postakocsi utánfutójában, ahol a csomagok kaptak helyet. Három teljes napig rejtőzött a kofferek, utazóládák, kalapdobozok és kosarak takarásában. Pest határába érve intett búcsút a rejtekhelyének, de előtte még magához vett ezt-azt az „útitársaitól”.

– Fizetségként, hogy a poggyászaik gondját viseltem – mosolyodott el, miközben a fehérneműk, tisztálkodószerek és különféle iratok között kutatott. – Nekik van, nekem nincs, pedig mindannyian Isten bárányai vagyunk, a Teremtő pedig – ezt mondta a pap megannyiszor – nem tűri az igazságtalanságot.

Leginkább a bankókban bízott, de zsebre vágott néhány értékesnek tűnő ékszert is. Úgy remélte, hogy akár egy évig is megél majd belőlük a nagyvárosban, de ennél nagyobbat nem is tévedhetett volna.

A zajos fogadóban töltött első éjszaka után rátört egy hozzá hasonló korúakból verbuválódott banda, és elvette tőle a zsákmányt. Felesleges lett volna ellenállni, a túlerővel szemben tehetetlen volt. Kiugrott az ablakon, így a bőrét ugyan megmentette, de elveszítette az ebül szerzett vagyont. Később biztosra vette, hogy a vörhenyes arcú gazda biztatta fel a bandát. Feltűnhetett neki, hogy egy nagyobb kötegből számolja le a koszt és a kvártély árát.

Semmije sem maradt, és senkire sem számíthatott, de nem olyan fából faragták, hogy emiatt feladta volna. Hol itt lopott, hol ott, de mindig csak annyit, amennyi éppen kellett. A Raktéren is csak azért lebzselt, hogy a Budára tartók vagy onnan érkezők bukszáján könnyítsen kicsit. Macskalépteivel észrevétlenül közelítette meg a kiszemelt áldozatát, kölyökképével senkiben sem keltett gyanút, ügyes ujjaival könnyedén nyúlt be bármilyen zsebbe, és gyorsan tapogatta ki az ott lévő tárcát, érméket vagy akár összegyűrt bankót. Olykor besurrant a közeli szállodákba, és megdézsmálta a vendégek értékeit. Mindig óvatosan és mindig módjával. Aztán a zsákmányból kifizette a hetes szoba díját, édességet vett Annának, beszerezte a szükséges harapnivalót, és jócskán vizezett bort is vett az árusoktól. Senki sem firtatta, honnan van a pénze. Ha kifizette, hadd vigye! – gondolta kereskedő, csapos és szállásadó, mintha csak összebeszéltek volna.

Annára eleinte úgy gondolt Bertalan, mint Apalira. Mindketten szeretettel fordultak hozzá és kedvesek voltak vele. Nem is csak mindketten, hanem inkább ők ketten – és rajtuk kívül senki más. Kicsivel később aztán változott a helyzet. Míg Apalihoz csak jó volt odabújni a lelencházban, addig Annával kapcsolatban más is megfordult a fejében. Többször közel is lépett hozzá, vagy odahajolt, mintha csak egy bogarat vett volna észre a hajában, de egészen addig nem merte átkarolni, amíg a lány meg nem tette azt. Két kézzel fogta meg a fiú fejét és mélyen a szemébe nézett: ugyan mi tarthat vissza attól, hogy megcsókolj? – üzente a tekintete, Bertalan pedig a gondolkodásra kapott pár pillanat alatt egyetlen okot sem talált. Az első csók után Anna váratlanul a melleihez húzta a fiú fejét. Bertalan legszívesebben ott maradt volna az idők végezetéig, de a lány másképpen gondolta. Megfordult, és intett neki, hogy kövesse őt a konyhából nyíló kamra irányába.

A fiú éppen úgy beleillett a Lánchíd előtti forgatagba, mint a hamiskártyások és azok, akik a kockajátékon csaltak. Akik sejtették, mivel keresi a kenyerét, biztatásul rákacsintottak, azok pedig, akik nem, átnéztek rajta, mintha csak üveg lenne. Azon a május elejei napon már kora reggel leheveredett, hogy a partra hordott köveken sütkérezzen. Éhes nem volt, sürgős dolga nem akadt, nem hívta és nem várta senki.

3.

Pest, 1861. május 7., dél

– Ugye saját szemeddel láttad, amiről beszélsz?

– Odakaptam a fejem – emlékezett vissza a végzetes pillanatra a fiú, miközben a kapitánnyal szemben állt. – De csak egy pillanatra.

– A földön fekvő férfi sikoltott?

– Biztosan nem. Egy nő rémült üvöltése volt. Talán az övé… – mutatott az erős asszonyra, aki közben már feltápászkodott, és éppen az őt ért kárt vette számba.

– A szerencsétlen felől inkább csak valami gurgulázó-bugyborékoló zaj hallatszott.

– Minden bizonnyal haldoklott…

– … amennyire csak az tud, akinek megállíthatatlanul ömlik a vér a nyakából.

– Az a másik, aki rátámadt, mit tett ekkor?

– Komótosan felkelt és ránk nézett. Olyan szúrós szemmel, hogy bárkinek elment volna a kedve attól, hogy nekimenjen. Beletörölte a kést a nadrágszárába, visszadugta az övére akasztott tokba, aztán futni kezdett a Duna-parton dél felé. Egyik szikláról a másikra ugrott. Ekkor azért már néhányan utána eredtünk.

– Te is az üldözők között voltál?

– Nem az első, de nem is az utolsó.

– Folytasd!

– Mielőtt megközelíthettük volna, már látszott, hogy felesleges. Egy alkalmas helyen a vízbe vetette magát, és egyenletes karcsapásokkal úszni kezdett. Közülünk senki sem akarta kockáztatni az életét. Megtanultuk már, hogy a Duna huncut. Látszatra békés, természetre gyilkos. Mire visszaértem ide – mutatott a tetthelyre –, a megkéselt férfi már nem élt. Kiömlött vérét beitta a föld.

A rendőrnek tetszett a fiú. Nem szaporította feleslegesen a szót, mégis úgy mesélte el a történteket, hogy ő is érezte a feltámadó szél simogatását, hallotta a hídról leforduló szekér kerekeit, ahogy fájdalmasan nyikorognak, és látta az iszonyattal vegyes riadalmat a felnőtt férfiak naptól cserzett arcán. Csibész volt a gyerek, sőt talán olykor haramia is, de olyan derűt sugárzott, ami felkeltette az érdeklődését. Arra a gyerekre emlékeztette, aki ő volt jó húsz évvel korábban, és ezért sem akarta befejezni a kérdezősködést.

– Mondd csak el, hogy nézett ki a gyilkos?

A fiú behunyta a szemét, hogy felidézze az alakot.

– Olyan magas lehetett, mint a kapitány úr. Izmos hátán feszült a ruha, mindkét ingujját felgyűrte. Az erek pedig kidudorodtak a karján, jobb csuklója fölött egy tetoválás volt.

– Emlékszel-e bármi különösre?

– A nyaka köré színes kendőt tekert.

– Ennyi?

– Nem. Az arca egyik felén égővörös folt volt. Egyszer már láttam hasonlót. Azt az embert egy ló rúgta meg. A patkó nyoma évekkel később sem tűnt el.

A főkapitányban kezdett összeállni a kép, de azért tovább kérdezett.

– A hajára emlékszel-e?

– Hosszú volt és loncsos. Lobogott a szélben. Mintha csak az imént száradt volna meg úgy, hogy még vizesen a két kezével hátrasimította.

– Bármi más, ami még eszedbe jut? Csukd be a szemed és emlékezz vissza!

A fiú így tett, és rövid idő után mondta is:

– Talán csak annyi, hogy balkezes volt. De nem suta! Bal kézzel fogta a kést, és azzal tűzte vissza az övébe. Ja és az öve! Olyat még sohasem láttam. Nagy arasznyi széles, fekete bőr, legalább kétszer megtekerve a dereka körül.

– Többen említették, hogy kiabálva támadt a másikra. Szerinted is?

– Ich werde dich töten, du Schurke! Keine Entschuldigung, du stirbst wie eine Schweine…* – mondta egy levegővel a fiú, és még arra is figyelt, hogy a támadó hanghordozását utánozza. – Ezzel ugrott neki.

A srác fél szemmel látta, hogy a tollnok feljegyzi a szavakat, a másikkal pedig azt, hogy hamarosan félbeszakad a kihallgatás. Pedig lett volna még mondanivalója. Például arról, hogy attól a helytől nem messze, ahol a vízbe ugrott a tettes, egy áruszállító dereglye ringatózott a sodrásiránnyal szemben, de felhúzott vitorlákkal. A fedélzetén – ahogy ki tudta venni – minden készen állt arra, hogy bármelyik pillanatban felszedjék a horgonyt…

De idáig már nem jutott, mert a főkapitány figyelmét egy rendőrszolga foglalta le.

Futva tehette meg az utat, mert miután megállt előtte, egy darabig nem jutott szóhoz, csak kapkodta a levegőt. Aztán előírásosan kihúzta magát az elöljárójával szemben, s nem törődve az illetéktelen hallgatósággal, belekezdett a mondandójába.

Thaisz Elek arcára nem volt ráírva, hogy jónak vagy rossznak minősítette-e a hír, amit kapott. Odaintette azt a rendőrt, aki vele együtt jött, s utasította, hogy folytassa a tanúk kihallgatását nélküle. Rámutatott a tollnokra, az pedig ebből azonnal megértette, hogy követnie kell az elöljáróját. Amerre a főrendőr elhaladt, kalapemeléssel köszöntötték a férfiak, mire ő fejbiccentéssel viszonozta az üdvözlésüket.

A korábban kikérdezett fiú továbbra is körülötte sündörgött. De akárhogy hegyezte is a fülét, sem nem hallotta, sem nem értette a szavakat. Amikor nekiiramodtak, igyekezett lépést tartani velük. Nem akarta, hogy az a csodaszelence, ami a főkapitány zsebében volt, túlságosan messzire távolodjon tőle… Volt a fejében egy terv, ami éppen azzal a szerrel – megtanulta: a repülősóval – vált volna teljessé.

Tartalom

I. rész

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

II. rész

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

III. rész

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

Kedves Olvasó!

A szerzőtől megjelent

Felhasznált betűtípusok

Amarante – SIL Open Font License

Gloock – SIL Open Font License

IM Fell French Canon – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License