Bíró Lajos

Toinette

vagy Dubarry grófné

a huszadik században

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-478-9

I.

Toinette fáradtan kapaszkodott felfelé a nyikorgó falépcsőn. A második emeleti fordulónál ott állott Kerbellan Dáriusz; fehér fogsorral mosolygott és szó nélkül a kezébe nyomott egy pici csomagot. A negyedik emeleten Rosalie, a szobalány várt már a friss ágyneműre, amelyet Toinette két karral magához ölelve cipelt felfelé. Toinette tehát folytatta fáradságos útját, átadta az ágyneműt Rosalienak, segített neki a felhúzásnál, cserébe kapott néhány jóindulatúan mogorva megjegyzést és csak akkor bontotta föl a kis csomagot, amikor megint fáradtan sietett lefelé a lépcsőn. A lélekzete elállott. A fehér papirosban egy pár rózsaszínű selyemharisnya volt.

Toinette szédelegve várta az estét. Három hónappal ezelőtt vette volt Julie néni magához. „Küldjétek fel Toinette-et hozzánk. Nálatok egy szájjal kevesebb, amelyet tömni kell. Itt pedig, ha rendesen viseli magát, mindent ő fog örökölni”. Azóta Toinette minden este fáradságtól sajgó tagokkal ült le a vacsorához, és miközben Auguste bácsi – aki egész nap dominózott egy szomszéd kávéházban és néha egy-egy borüzletet kötött – változatos élményeit beszélte el Julie néninek, többnyire lecsukódott a szeme. Ma éber volt és nyugtalan. Néha odanyúlt a melléhez és a flanellblúz alatt eltolta egy kicsit az összehajtogatott harisnyákat, hogy a selyem siklását érezze a bőrén, sietve perdült a sajtért és a feketekávéért és türelmetlenül nézte az óramutatót. Tíz órakor jött végre a háziszolga, hogy elfoglalja éjszakai őrhelyét a bűróban lévő díványon, és a Dindars-házaspár – Julie néni és Auguste bácsi – Toinette-tel együtt indult lefeküdni. A tenyérnyi szobában, amelyből csak a Dindars-házaspár szobáján át volt kijárat, Toinette sietve bújt be az ágyba és a lélekzetét visszafojtva várt. A szomszédból végre áthallatszott az alvók szuszogása – egy mély hang és egy magas, egymást kergetve és egymásnak felelgetve, mintha össze lennének hangolva – Toinette ekkor megfogta a harisnyát, amelyet eddig a mellén szorongatott és a takaró alatt lassan felhúzta a lábára. Mozdulatlanul feküdt egy ideig, azután nagyon lassan és nagyon óvatosan lesiklott az ágyból a földre. Lámpát nem mert gyújtani. Az uccai lámpák világosságából beszűrődött valami a szobába. A gyér világosságban Toinette kimeresztette a szemét, hogy két karcsú lábát jól lássa a tompán fénylő harisnyában. Az ingét előbb magasra emelte, azután ledobta. Harisnyás jobblábát felemelte, hogy az uccai lámpák világossága jobban érje, azután leült, hogy keresztbe tehesse a lábát, azután néhány lépést tett és úgy tetszett neki, hogy ez nem is járás már, hanem lebegés.

– Mit csinálsz Toinette?

A zenei módon egymásba fonódó kettős szuszogás megzavarodott. Julie néni felébredt és érdes hangja, mint egy korbácsütés csattant végig a Toinette meztelen testén. Toinette egy rémült és villámgyors mozdulattal bent volt a takaró alatt.

– Alszom már, Julie néni.

Egy rendreutasító és szigorúan oktató mordulás volt a válasz. A zeneileg összefonódó kettős szuszogás megint elkezdődött. Toinette dideregve simogatta a takaró alatt a selyemharisnyát, azután elaludt.

Kerbellan Dáriusz a Maison Lebel utazója volt és a mintakofferje ott állott a szobája közepén.

– Jöjjön be, Antoniette kisasszony, és nézze meg, – mondta széles mozdulattal és zengő hangon.

Fölfelé pödört, fekete bajusza alatt fehéren csillogott erős fogsora. Toinette soha életében nem beszélt még ilyen kedves és szép férfivel. A küszöbről azonban nem mozdult el. Kivette a blúzából a selyemharisnyát, Kerbellan úr felé nyújtotta és azt mondta, hogy ő ezt az értékes ajándékot nem fogadhatja el. Kerbellan úr nevetett, nem nyúlt a selyemharisnya felé, hanem inkább belenyúlt a mintakofferbe, kivett belőle valamit, Toinette felé közeledett, megállott előtte és, két kezének két-két újja közé gyöngéden becsíptetve, azt a valamit elébe tartotta. Toinette, mióta a városban élt, tudta már, hogy ilyesmi van. Kirakatban látta egy futó pillantásra, a szomszéd mosodában a kezébe is vett egyszer egyet és ügyes kérdésekkel azt is kitudta, mire való, anélkül, hogy a tudatlanságáért szégyenkeznie kellett volna. De soha nem álmodta, hogy egy combiné ilyen puha, ilyen habos, ilyen díszes és mégis ilyen lehelletszerűen könnyed lehessen.

– Inkább még ezt is magának adom, Antoinette kisasszony.

Toinette védekezett, de Kerbellan úr összefogta védekező két karját és gyöngéden ráfektette egyik karjára a puha combinét. Toinette tiltakozott. Lentről egyszerre fölnyikorgott a Julie néni hangja. Julie néni azt kérdezte, mi történik odafent. Kerbellan úr óvatosan visszavonult a szobájába, Toinette pedig elsápadva menekült föl a harmadik emeletre. Itt Rosalieval találkozott, aki meglepetve nézte a selyemharisnyát és a combinét. Toinette ijedtében mindent elmondott Rosalienak és könyörögve kérte, vigye vissza Kerbellan úrnak az ajándékait.

– Dehogy viszem, – felelte Rosalie mérgesen. – Örüljön, hogy kapta.

– Mit csináljak vele? – kérdezte Toinette kétségbeesetten.

– Húzza fel.

– Hiszen tudja, Rosalie, hogy azt nem lehet. Julie néni…

Nem tudta folytatni. Rosalie tenyeres-talpasan, szétvetett lábbal állott előtte. Csontos, barna arcában szikrázott a kis fekete szem.

– Hát meddig akarja maga szívatni a vérét azzal a hegyescsontú szőke pókkal? Hát egész életében itt akar maga maradni rabszolgának? Hogy majd mindent örököl! Ez a sovány pók: először: száz esztendeig fog élni, másodszor: ez kitalálja a módját, hogy a sírba magával vigye, amije van, harmadszor: maga hat hónap múlva tüdőbajos lesz ebben a munkában. Hiszen három hónap alatt az árnyéka lett önmagának. Rokoni szeretet? Ingyen dolgoztatni! – két ember bérét megtakarítani! – hogy a pokol nyelje el az ilyen alávaló embernyúzót.

Toinette dermedten állott a selyemharisnyával és a combinével a kezében. Rettenetes dolog volt Julie néniről ilyesmit hallani, ő mélységes hálát érzett Julie néni iránt, Julie nénit ők mindnyájan odalent az egész családjuk jótevőjének érezték, habár a jótétemény egyelőre csak a jövőre vonatkozó és feltételes ígéret volt. Mikor Rosalie megismételte azt a kívánságát, hogy a pokol Julie nénit minél előbb nyelje el, Toinette keserves zokogásra fakadt.

Tehetetlenül zokogott. Ekkor egyszerre a karján érezte a Rosalie csontos kezének a szorítását. Rosalie magával ragadta őt a negyedik emeletre és ott belódította kis kamrájába.

– Próbálja fel, – mondta mérgesen.

Toinette védekezett, de Rosalie kíméletlenül lerángatta róla a flanell-blúzt és a szövet-szoknyát, a chiffon-inget és a barchent-nadrágot.

– Bolond maga, gyerekem? – kérdezte dörmögve. Sohse néz maga tükörbe? Én elbírom ezt: reggeltől estig dolgozni itt, mint a barom. De azt hiszi, szívesen csinálom? Venné csak le rólam valaki! De kinek kellek ezzel a pofával? Azért fiatalkoromban én is kivettem azt, ami kijárt nekem. Hány éves maga? Tizenhét? Isten ellen való vétek.

Toinette ájuldozva állott Rosalie kis kamrájának a közepén a combinéban és a selyemharisnyában. Rosalie leragadott a falról egy tükröt, aztán kirobogott és egy vendégszobából hozott egy nagyobb tükröt. Toinette bele nézett a tükörbe. Az egész olyan volt, mint valami illanó, lebegő és csodálatos álom.

– No, – mondta azután Rosalie elégedetten, – most látta. Azután gyerünk, míg az áspiskígyó nem sziszeg.

Toinette kijózanodottan kapkodta magára a ruháit. A selyemharisnyát és a combinét otthagyta a Rosalie kamrájában. A következő napokban időről időre visszatért a Rosalie kamrájába levetkőzni és felöltözni. Néha olyan volt ez a játék, mintha egy kislány babaruhával játszana; néha megrendült komolyság szállta meg Toinette-et, mintha egy ismeretlen kultusz szakrális cselekedeteit végezné, de hajlékony és gyöngéd testében mindig hűvösen keringett a vér, és soha eszébe nem jutott, hogy férfiak is vannak a világon. A Rosalie szobáját derült gyermek-boldogsággal hagyta el és mindig csak a második emelet táján gondolt megint Kerbellan úrra. Ha nem gondolt volna rá, Kerbellan úr akkor is eszébe juttatta volna magát. A második emeleten állandóan lesben állt, forrón a fülébe susogta Toinette-nek, hogy szavára mondja, ő a legszebb lány a világon. Könyörögve kérte, hogy szeresse őt egy kicsit és néma harcokat vívott Toinette-tel, hogy megcsókolhassa a száját, vagy – Toinette-nek nem kis álmélkodására – legalább a kezét. A Toinette szívében a Julie néni iráni való szenvedélyes hálaérzés ekkora meglehetősen lehűlt, ehelyett azonban forró lánggal lobogott a Kerbellan úr iránt való hálaérzés. Epedő vágyat érzett az után, hogy megmutassa Kerbellan úrnak, hogy őt tartja a világ legjobb emberének, és ahelyett, hogy engedi megcsókolni a kezét, inkább ő szeretett volna kezet csókolni Kerbellan úrnak. Kerbellan úr azonban mást kívánt tőle: amint lassanként kiderült, azt, hogy látogassa meg őt egy éjjel a szobájában a második emeleten. Ez teljesen lehetetlen volt, hiszen Toinette csak a Dindars-házaspár hálószobáján keresztül hagyhatta volna el éjjel a szobáját. Kerbellan úr nem ragaszkodott az éjjelhez. Ha nem éjjel, akkor mikor? Semmikor… nem lehet… Julie néni mindig őrködik… csak délután kettő és három között szokott aludni. Hát legyen délután kettőkor. Holnap? Toinette vonakodott, de Kerbellan úr olyan esedezve könyörgött és olyan határozottan ígérte, hogy ő öngyilkos lesz, ha Toinette nem jön, hogy Toinette nem tudott nemet mondani. Másnap délután odasietett Kerbellan úr szobájához, hogy megmondja neki, hogy mégsem mehet be hozzá. Kerbellan úr várta és a gyorsan kinyitott ajtón át be akarta húzni a szobájába. Toinette hevesen vonakodott. Kerbellan úr ekkor magánkívül suttogta a fülébe: „Elveszlek feleségül. Esküszöm, hogy elveszlek feleségül.” A Toinette hálaérzése ekkor olyan forró lett és azonkívül úgy sajnálta Kerbellan urat azért, mert olyan szenvedve könyörög neki, hogy belépett a szobába.

A következő napokban összezúzottan vonszolta magát a házban ide-oda és álmélkodva kérdezte magától, mi indítja Kerbellan urat arra, hogy délután kettőkor mindig újra behívja őt a szobájába és dühös öleléssel magához roppantsa. Rosalie, akinek végül el kellett mondania a kétségeit, nagyot nevetett és azt mondta: „Majd megtanulod, madaram. Csak tanulj szorgalmasan.” Toinette nem tanult meg semmi egyebet, csak engedelmeskedni. Az a gondolat azonban, hogy a Kerbellan úr felesége lesz, mindenért megvigasztalta. Szebb dolog ennél a világon nincs és nem lehet, és a szeretet és a hála akkor teszi boldoggá az embert, ha szenvedést is vállal annak a kedvéért, akit szeret. Az egyik hét eltelt a másik után. Toinette egyre erősebbnek és egyre vidámabbnak érezte magát; a selyemharisnyát és a combinét most már nem látogatta a Rosalie kamrájában, mert az egész lelkét elfoglalta az édes és csendes álmodozás arról, hogy milyen lesz az, mikor ő a Kerbellan úr felesége lesz. Kerbellan úr, a nagy Maison Lebel legelkényeztetettebb utazója. Lebel úr minden fontosabb üzleti elhatározása előtt kikéri a tanácsát, pedig Lebel úr nemcsak Európa minden királynőjét látja el fehérneművel, hanem Európa legokosabb embere is. Lebel úr már csak rövid ideig engedi utazni Kerbellan urat, azután osztályigazgatóvá teszi a Lebel-házban, amely a város egyik legszebb látványossága. Amerikai milliomosnők első útja a hotelből a Lebel-házba visz, ahol igen gyakran még azt is kijelentik, hogy őket csak Kerbellan úrnak szabad kiszolgálnia. Az amerikai milliomosnők természetesen minden eszközzel csábítgatják Kerbellan urat a Lebel-házban, de Kerbellan úr ezenközben titokban az ő kis feleségére gondol, aki szerényen vár otthon az ő elkényeztetett urára.

Egy vasárnap Julie néni úgy rendelkezett, hogy Toinette-tel templomba fognak menni. Toinette felvette a legjobb ruháját és Julie nénivel elment a templomba. A templomban buzgón imádkozott az anyjáért és az apjáért, azután könnyes szemmel és megindult áhítattal beteg kis öccséért, azután bízóbban és derültebben Kerbellan úrért és kettejük jövendő boldogságáért. Julie néni is közölte az isteni gondviseléssel egy-két óhajtását, azután epés mejegyzéseket tett a jelenlevő nők ruháira nézve, azután hazafelé indultak. Auguste bácsi pipázva várt rájuk a bűróban. Julie néni előbb közölte Auguste bácsival a templomot látogató nők szemérmetlen öltözködésére vonatkozó észrevételeit, azután Auguste bácsi szólalt meg:

– A huszonnégyes kifizette két hétre és elment.

– Mért? Hová? – kérdezte Julie néni.

– Dél-Amerikába. Mert hogy Lebel úr azt mondja, neki kell megtanítani azokat a nőket, hogy rendes fehérneműt hordjanak.

Toinette-nek még annyi ideje volt, hogy a tányérokat, amelyeket az ebédlőasztalra akart rakni, letegye a szekrényre. Azután ájuldozva tántorgott hátra a falhoz és belekapaszkodott a szekrénybe, hogy el ne essék. Julie néni egyszerre ott állott előtte szikáran és fenyegetően:

– Mit sápadsz te itt el? Mit ájuldozol te itt? Mit igért neked? Miért ígérte?

A gondolatait olyan nagyszerűen dühös intuíció sugallta és a kérdéseket annyi precizióval tette fel, hogy az ájuldozó és didergő Toinette rémülten, kábultan, kétségbeesetten mindent elmondott. A Julie néni torkán elnyújtott és fékezhetetlen dührivalgás tört ki, két csontos keze felemelkedett és jobbról-balról felváltva zuhant rá a Toinette hófehér arcára. Egy-kettő, egy-kettő, egy-kettő. A Julie néni dührivalgása mintegy önmagától megrészegedve egyre víjjogóbb lett, az ütései pedig egyre zuhanóbbak. Végül Auguste bácsi úgy érezte, hogy Toinette belehal, ha a két csontos kéz tovább dolgozik, letette tehát kis cseréppipáját és közbelépett. Julie néninek sajgott a keze, és ez nem volt alkalmas arra, hogy a dühét csökkentse. A dühét azonban most már szóban töltötte ki:

– Bestia! Rongy! Szemét! – mondta lihegve.

Azután még részletesen elmondta, minek tartja Toinette-et – utolsóbb az utolsónál – azután így folytatta:

– Énrám szégyent hoztál; itt nem maradsz. Holnap reggel utazol haza. Az apádnak megírom, mit tettél. Ha apádat, anyádat sírba viszi a bánat, akkor mehetsz majd a sírjukra imádkozni. Addig pedig takarodj a szobádba. Onnan, amíg itt vagy, ki nem mozdulsz. Mert ha végigmégy a házon és a huszonnégyes helyett most a tizennégyes int, vagy a harmincnégyes, te ahhoz is bemégy. Takarodj.

Toinette vérvörösen izzó arccal kivonszolta magát a bűróból és felbotorkált a szobájába. A rettentő összezúzottságnak, a katasztrofális megsemmisülésnek az érzéséből, amely odalent rászakadt, idefent lassan, nagyon lassan egy kiformált, egy éles és égő fájdalom alakult ki. Nem Kerbellan Dáriusz eltűnése fájt neki. Nem is Kerbellan Dáriusz csalása. Az anyjára gondolt, az apjára és az öccsére. Ezekhez most így hazamenni? Mindent: csak ezt nem. Toinette gyötrötten gondolkozott, és lassan, nagyon lassan megvilágosodott előtte, mit kell tennie. A keserű elszántság és az elszánt akarat minden izmát és minden idegszálát megfeszítette. Az volt az érzése, hogy most ököllel tudna nekimenni Julie néninek is. De mielőtt cselekvéshez látott volna, egy másodpercre a hideg elhagyatottság érzése borzongatta meg. Jó lenne előbb beszélni valakivel. Ha Rosalie itthon lenne! De Rosalienek éppen ma kimenője van. Nincs senki? Nincs senki. Megint megfeszült minden izma és minden idege, halkan kisiklott a folyosóra és onnan lelopódzott a földszintre. Várt, míg a kapu nyílik és valaki bemegy a kulcsáért a bűróba; ekkor végigsurrant a kapunyilás alatt; egy szempillantásra felbukkant előtte a Julie néni méltóságban és haragban úszó feje, azután kint volt az uccán és rohant. Koratavaszi délután volt. A vasárnapi bágyadtságú uccákon férfiak és nők sétáltak és eleinte lustán utána fordították a fejüket. A rohanása azután megszűnt, felemelt fejjel, nyugodtan ment előre, mintha biztos cél felé menne. Ekkor megakadt rajta még néhány tekintet, mert kalap nélkül és kabát nélkül volt, de azután egyik ucca jött a másik után, tíz ucca, húsz ucca, száz ucca, egyik óra eltelt a másik után, közeledőben volt az alkonyat, hűvös szellő kerekedett, és most már nem törődött vele seniki. Az uccarengetegben, az emberrengetegben egészen egyedül volt. Ha csak ismerné a várost. Ha csak tudná a járást. Még egy-két órát tévelygett egyik uccából a másikba, amíg végre reszkető lábbal és égő talppal kijutott a folyóhoz. Itt megkereste még a lejárást a vízhez, azután megállott. Belenézett a sárgásbarnán hömpölygő, megdagadt vízbe és összekulcsolta a két kezét.

– Kislány, nem jó ez: ilyen sokáig nézni ebbe a csúnya folyóba.

Toinette riadtan akarta magát előrevetni, de egy férfikéz megfogta a karját és visszarántotta.

– No, istenuccse, bele akarta magát vetni. Ebbe a piszkos, hideg vízbe.

Egy magas öregúr állott előtte. Toinette bágyadtan igyekezett a víz felé, az öreg úr azonban határozott mozdulattal visszaszorította.

– Ebbe az ocsmány vízbe! Te bolond kis madár: rossz az ott. Hát mi az a nagy baj, amiért mingyárt oda kell bemenni? Szeretted és elhagyott, mi?

A hangjában jóindulat volt és melegség. Toinette most érezte, hogy egy perccel ezelőtt milyen rettenetesen egyedül volt és fájdalmasan zokogni kezdett.

– Hát persze, hogy elhagyott. De nagy dolog. Ugyan nézz körül Istennek ebben a furcsa, de szép világában.

Toinette természetesnek találta, hogy ott zokog az öreg úr mellén és a könnyei nagy cseppekben gördülnek lefelé az öreg úr bolyhos, fekete felöltőjén.

– És hogy didereg. Persze, így szaladtál el otthonról, amikor megtudtad. Ha jól megy, órák óta kóborolsz és még éhes is vagy. No, gyere, madár: a legbiztosabb híd fiatal lánynak az optimizmus felé a vacsora.

Két perc múlva meleg vendéglőnek puha sarkában ültek. Az öreg úr vékony, ősz bajusza alatt csendesen, melankolikusan mosolygott, a kiszolgáló pincért egy hideg tekintettel kitanította rá, hogy rejtse el a csodálkozását a Toinette falusi ruháján, kalaptalanságán és kabáttalanságán, vacsorát rendelt, bort töltött Toinette-nek és várt, amíg Toinettenek kérlelhetetlenül feltámadó fiatal étvágya áttöri a szégyenkezés gátjait. A Toinette szeméből egy-egy könnycsepp belehullott még a tányérba, de azután egyik tányér annak rendje és módja szerint kiürült a másik után. Az öreg úr is evett valamit, azután szivarra gyújtott. Toinette a vacsora befejeztével bágyadtan hátradőlt a puha díványon és zavartan kereste az öreg úr mosolygó barna szemének a tekintetét. Most mi lesz? Az öreg úr kérdéseket intézett hozzá és Toinette engedelmesen felelt.

– Ohó – mondta az öreg úr – hát még csak nem is szerelmi bánat? Lám: mindig tanul az ember. Igazán nem búsulsz a te Dáriuszod után?

A Toinette arcán lázadó és haragos undor jelent meg. Az öreg úr sietve másról beszélt.

– És ilyen gonoszul bánt veled ez a te rossz nagynénéd? Hát miért nem hagytad egyszerűen faképnél?

– Én megígértem anyámnak és apámnak, hogy nem feledkezem meg róluk.

– Persze, hogy nem feledkezel meg róluk. Mi köze ennek ehhez?

– És segíteni szerettem volna a kisöcsémen, – mondta Toinette a szívéből reszketve felszakadó hangon.

Az öreg úr elkomolyodott. Jóindulatú kérdéseket intézett Toinettehez és Toinette erre szép rendben elmondott mindent. Elmondta, hogy az ő apja – Charles Louis Aymon – asztalosmester lent Martinvilleben. Az idősebb fivére elesett a háború utolsó hónapjában. A kis öccse – Pierre, aki most tíz éves – ekkor beteg lett. Megbénult. Nem tud a lábára állni, egész nap ül egy székben. Az apja minden kedvét elveszítette a munkához, nem is tud már úgy dolgozni, mint azelőtt. Ami kis pénze volt, azért mindenféle állampapírt vett volt. Azt remélte, hogy öregségére így lesz valamije. De azok az állampapírok vagy egészen elvesztették az értéküket, vagy alig érnek valamit. Szomorúság és nyomorúság van a házukban. Az anyja sír, ha az öccsére néz. Orvosokra nem telik. Az öccse csak akkor mosolygott, ha ő – Toinette – játszott vele. Ő odaadná az életét, hogy az öccsén segítsen. És Julie néni után, ha rendesen viselte volna magát, mindent ő örökölt volna. Hogy ő erről meg tudott feledkezni.

– Óh, kedves gyerekem, – mondta az öreg úr – soká lett volna még az. Az ilyen fajta száz évig él.

Toinette meglepetve nézett rá. Rosalie ugyanazt mondta. Az öreg úr megkérdezte, min csodálkozik és Toinette elbeszélte neki.

– Rosalienak igaza volt, – mondta mosolyogva az öreg úr. – Csak abban nem volt igaza, hogy nem óvott Dáriusztól. – Ámbár: ki tudja. Talán ezt is meg kell tanulniok az ilyen könnyen hálára lobbanó madaraknak.

Elgondolkozott és a fejét csóválta:

– Furcsa világ, – mondta tűnődve. – Mennyit csalnak a férfiak a nagy szerelmi játékban. Pedig mi értéke van az olyan ajándéknak, amihez csalással jutottak hozzá? Igaz: a nők így tanulják meg egy-két keserves tapasztalat árán, hogy a játékban csalni is lehet. Azután visszaadják.

Elmosolyodott és megint Toineltehez fordult.

– No ne búsulj, kislány. A Dáriuszodért nem kár, ami pedig a többit illeti: nyisd ki a szemed: a Julie nénéd soha rád nem hagyandó örökségéért ebben a városban sokféleképen kárpótolhatod magad: még úgy is, hogy dolgozol. Másutt legalább bért kapsz a munkádért.

Az öreg úr fizetett. A vendéglő közben megtelt. Harmadrangú vendéglő volt, de Toinette soha még ilyen előkelő helyet közelről nem látott. Nők ültek körülöttük férfiak társaságában; Toinette soha ilyen szépen öltözködött nők közelében nem volt; érezte, hogy az ő falusi ruháját kérdő és csodálkozó pillantások súrolják, de védettnek és nyugodtnak érezte magát az öreg úr társaságában. A pincér mély meghajlással söpörte be a borravalót, buzgón segítette fel az öreg úr felöltőjét, és csodálkozó és kérdő tekintetek kereszttüzében Toinette az öreg úr oldalán kiment a vendéglőből. Az esti uccán az öreg úr kocsit intett magához, besegítette Toinette-et, megmondta a chauffeurnak, hogy hajtson a Gonzaga uccába és leült Toinette mellé.

Toinette-et ekkor halk, szorongó aggodalom kezdte kínozni. Hová mennek? Az öreg úr elgondolkozva nézett ki az uccára és hallgatott.

A kocsi komoly, kis palota előtt állott meg. A kapus kinézett az ablakon és sietve nyitotta ki a főbejárat mellett lévő kis ajtót. Az öreg úr előrebocsátotta Toinette-et. A kapus mozdulatlan arccal hajolt meg Toinette előtt. Az öreg úr egy másodpercig rátette a kapus vállára a kezét – ezzel a néma mozdulattal fogadta a köszönését – azután tovább ment Toinette-tel a főlépcső felé. A főlépcsőt vörös szőnyeg borította; a felső részén fehér márványoszlopok álltak; a márványoszlopokon túl aranydíszítésű, óriási fehér ajtók. A lépcsőn egy lakáj jött lefelé; borotvált arcú, hízásra hajló ember, széles és jókedvű pofacsontjai között két derült és okos kék szem mosolygott. Szótlanul csatlakozott az öreg úrhoz és miközben mellette ment, átvette a kalapját és felöltőjét.

– Nézze, Pirelli – mondta az öreg úr szórakozottan – ezt a kedves kis madarat találtam. Nyisson ki neki fent egy szobát és lássa el mindennel. Fehérneműre is szüksége lesz. Van még?

– Igenis, gróf úr, van.

Az öreg úr Toinette-hez fordult.

– Menj, kis lány és aludd ki magad. Fáradt lehetsz. Reggel azután majd lejössz és akkor megbeszéljük, mi legyen veled.

Szórakozottan megveregette a Toinette arcát és bement az egyik aranydíszes, nagy fehér ajtón.

– Erre parancsoljon, kisasszony – mondta a lakáj.

Végigvezette Toinette-et a folyosón, azután egy szűkebb lépcsőn fölkalauzolta a második emeleti folyosóra és ott kinyitott egy szobát. Jó lesz-e ez a szoba? – kérdezte. Toinette elragadónak találta a szobát, és a halk igenben, amellyel felelt, benne volt ez az elragadtatás. A Pirelli kék szeme mosolyogni kezdett az erős pofacsontok fölött. Még néhány kérdést intézett Toinette-hez és Toinette hálás bőbeszédűséggel elmondott neki mindent. Cserébe Toinette is tudni akart valamit. Lelkendezve kérdezte, ki voltaképen az öreg úr, aki olyan jó volt hozzá. Pirelli csendes büszkeséggel felelte, hogy az öreg úr Rousillon Bertrand gróf. Toinette semmi jelét nem adta az elkábulásnak; Pirelli erre elmosolyodott a saját naivitásán és megmagyarázta Toinette-nek, hogy Rousillon Bertrand gróf negyven évig a legelegánsabb és a legbőkezűbb nagyúr volt ebben a városban. Imádták az asszonyok. Ő is az asszonyokat. Négy év óta mindennek vége. A pénz is megfogyott. De nem az a baj.

– Hát mi a baj? – kérdezte Toinette.

– Az a baj, hogy itt az öregség – felelte nevetve Pirelli. – Most egész napokon és egész éjszakákon ül a könyvtárban és gondolkozik vagy olvas.

– Mit olvas?

– Csupa olyan könyvet, amely a halálról szól. Nem jó olvasmány, vagy pontosabban: nem fiataloknak való olvasmány. Ezt is tőle tanultam meg. Húsz éve szolgálom.

Pirelli azután behozott Toinette-nek egy szép hálóinget, jókedvűen beszélgetett vele még egy ideig, azután azt mondta, hogy neki el kell még látnia egyet és mást, a kisasszony addig csak tegye kényelembe magát. Toinette nem értette, mit akar ezzel mondani. Sokáig várt, leült, töprengett, elálmodozott, azután azt gondolta, hogy Pirelli nyilván nem jön már vissza és felállt, hogy vetkőzni kezdjen. Egy két gombot kinyitott a mellén, amikor kinyílt az ajtó és derülten mosolyogva bejött Pirelli. Ércgombos lakájruháját levetette; barna háziruha volt rajta. Toinette gyors mozdulattal nyúlt a gombjaihoz.

– Csak folytassa, – kiáltott Pirelli jókedvűen. Majd én segítek.

Odalépett Toinette-hez.

– Rám vártál, úgy-e, kicsikém? – mondta derülten. – Jobb, ha ehhez férfisegítség is van.

Toinette sápadtan nézett rá. Pirelli egyik kezével átkarolta, a másik kezével a gombjai felé nyúlt. Toinette még egy megmerevedett, néma másodpercig várt, azután hideg elszántsággal, teljes erővel, két ökölbe szorított kezével az arcába vágott. Pirelli felhördült és egy másodpercnyi megtántorodás után rávetette magát Toinette-re. Toinette készen várta. Nem volt benne se félelem, se habozás, csak kérlelhetetlen elszántság. Az egész élete, jövendő sorsa mind attól függ, hogy az ő akarata teljesedik-e most. Az ő akarata pedig az, hogy: nem. Nem, nem, nem. Az öklével újra az arcába vágott Pirellinek. Pirelli le akarta fogni a két karját. De a két lányos, vékony kar közül az egyik mindig újra kiszabadult és mindig újra teljes erővel belevágott a Pirelli szegletes arcába. A keskeny száj, mikor egy óriási kéz közelébe került, egyszerre harapott; a karcsú térd egyszerre zúzva döfött, mint egy acélököl.

Pirelli hirtelen leeresztette a két karját és visszafelé lépett egyet. Toinette lihegve várt. Pirelli lassan fölemelte hatalmas jobbkezét, amelyből a Toinette harapása nyomán lassan szivárgott a vér, balkezével pedig az arcán tapogatta végig a zúzódásokat.

– No, ezt megkaptam, – mondta józanul és csendesen. – Úgy kell nekem. – Bocsánatot kérek, kisasszony. – Jó éjszakát.

Csendesen kiment és csendesen behúzta maga mögött az ajtót. Toinette csodálkozva nézett utána, azután az ajtóhoz sietett és ráfordítota a kulcsot. Nagyon fáradt volt, levetkőzött és lefeküdt. Nem félt; nyugodt diadalérzéssel volt tele. A lámpát azonban nem oltotta el és át akarta virrasztani az éjszakát. Öt perc múlva mélyen aludt.

Másnap délelőtt hirtelen felriadt. A nap besütött az ablakon, a feje fölött még égett a villamos lámpa. A falióra kilencet mutatott. Zavarodottan járt-kelt a szobában és nem tudta, mihez fogjon. Az ajtón halk kopogtatás hallatszott. „Ki az?” kérdezte elfogódottan. A Pirelli hangja felelt:

– A gróf úr kérdezteti, nem volna-e terhére a kisasszonynak lefáradni hozzá.

– Rögtön megyek, – felelte Toinette.

Gyorsan felöltözködött és kiment a folyosóra. A folyosón egy lakáj várt rá, aki lekalauzolta az első emeletre egy óriási könyvtárszobába. Az öreg úrnak itt terítettek reggelihez; az öreg úr már megreggelizett, de az asztalon volt még egy érintetlen teríték.

– Gyere, kislány, gyere, – mondta az öreg úr, – nem éheztél meg azóta?

Toinette néma hálával nézett rá, nem tudott, mit mondani és az intésére engedelmesen leült vele szembe. A gróf elégedeten szítta a szivarját és a szeme körül valami különös jókedv táncolt. „Egyél kislány, egyél”, – mondta. Toinette enni kezdett. Evés közben azt látta, hogy a gróf szeme sarkában táncoló derű jókedvű mosolygássá ragyog szét az egész arcon. Megfordult. A terem neszfogó szőnyegén Pirelli jött be tálcával a kezében. Az arcán vörös és kék foltok sorakoztak egymás mellé, az egyik szem bele volt dagadva egy nagy fekete daganatba. A gróf visszatarthatatlan, édes derültséggel mosolygott. Toinette meghökkenve nézett Pirellire. Pirelli letette a tálcát, kiegyenesedett és ezt mondta:

– A gróf úr jelenlétében, akinek sietve és töredelmesen már mindent elmondtam, még egyszer alázattal bocsánatot kérek a kisasszonytól. A vétség, amelyet elkövettem, majdnem megbocsáthatatlan. Először, mert a kisasszony a gróf úr vendége volt. Másodszor, mert semmi okot sem adott nekem arra a feltevésre, hogy mást lát bennem, mint alázatos szolgáját, aki a gróf úr parancsait végrehajtja.

A gróf felé fordult:

– Legyen szabad még hozzáfűznöm, hogy megbocsáthatatlan a vétségem azért, mert azt mutatja, hogy méltatlan voltam a gróf úr bizalmára, ha húsz év alatt nem tudtam megtanulni, hogy ostobaság és gazság, ha az ember erőszakkal akar olyasmit megszerezni, amit jó szívvel nem adnak neki.

Toinette felé fordult:

– Ha alázatos bocsánalkérésemet mégis a kisasszony lába elé merem helyezni, az csak azért történik, mert amilyen gyors volt tegnap a kijózanodásom, olyan mély most a megbánásom és mert hiszem, hogy a kisasszony kegyes jósága éppen olyan nagy, mint üde és fiatal szépsége, amely minden kötelességet elfelejttetett velem.

Toinette mozdulatlanul ült a mély karosszékben. Tudta, hogy ez a kerek szónoklat nagyobbrészt a grófnak szól, de csalhatatlan bizonyossággal érezte, hogy egy része neki is szól. Tegnap megvédte magát, tegnap az ő akarata érvényesült, mára több lett eközött a két különös ember között, mint egy elszédült falusi leány, akit nem engedtek a vízbe ugrani. Amióta tegnap délben arról értesült, hogy Kerbellan úr Dél-Amerikába surrant, azóta többet tanult, mint az elmúlt tizenhét év alatt. A vendéglőben tegnap este asszonyokat látott, akik oldalra hajtott fejjel, felsőséges mosolygással várták a férfiak megszólalását. Itt, most olyan mondatokat hallott, amelyek egyetlen villanással élesebben mutatták meg neki, mit ad a lakóinak egy ilyen nagyúri ház, mint minden szőnyeg, márvány és aranyozás. És ezenkívül még egyet érzett: hogy azzal a szóval, amit most ki fog mondani, barátjává vagy ellenségévé teszi ennek a különös nagyúrnak a különös lakáját és hogy neki ezt a lakájt barátjává kell tennie. Az alacsony karosszékből felmosolygott a lakájra.

– Pirelli úr, – mondta lassan, – minden lánynak örülnie kellene, ha ön… érdeklődik iránta. Én… nagyon sajnálom, hogy éppen én… tegnap nem lehettem abban a hangulatban. Kérem… felejtsük el ezt az incidenst.

Nem tudta, honnan jönnek ezek a szavak az ajkára. Nem értette, hogyan keletkeztek ezek a gondolatok az agyában és hogyan formálódtak kerek mondatokká. De tudta, hogy ezt kell mondania, így kell mondania és utána lassan ki kell nyújtania a kezét Pirelli felé. A lakáj lehajlik és megcsókolja a kezét. Neki hagynia kell, hogy megcsókolja, azután lassan vissza kell húznia a kezét és még egyszer rá kell mosolyognia a lakájra.

– Bravo, – mondta a gróf. – Nagyszerű: kislány. Hiszen teneked eszed is van. Ha tehát te megbocsátottál Pirellinek, akkor rendben van. Folytasd a reggelidet. No, Pirelli, maga pedig mondja meg: mit csináljunk ezzel a kislánnyal.

Pirelli hátralépett egyet és vizsgálódva nézett bele a Toinette arcába.

– Azt gondolnám, gróf úr, ajánljuk be Giron mesterhez.

– Jó lesz az? – kérdezte a gróf szkeptikusan.

Toinette nem tudta, miről van szó. De érezte, hogy a lakáj jót akar számára. Szerény és hálás mosolygással, várakozóan nézett rá.

– Kérem, gróf úr, – mondta Pirelli, – a kisasszonynak nagyszerű alakja van. Hm… merem állítani. Csak nem látszik ebben a ruhában. Fent van még egy fekete bársony princesse-ruha. Húsz évvel ezelőtt hordta miss Muriel. Ha a kisasszony azt felpróbálná.

– Jó, Pirelli, jó, – mondta a gróf, de egy kételkedő pillantása megint rásiklott Toinettere.

– Persze, némi pihenésre van szüksége a kisasszonynak, – sietett Pirelli felelni a gróf pillantására. Egy kis hízás és egy kis kozmetika.

– No jó, – mondta a gróf. – Hát csak csinálják, Pirelli. Kislány, menj Pirellivel, ő majd mindent megmond és mindent megmutat. Reggelenként azután idejössz és elmondod, mi van veled.

Toinette felpróbálta a húszéves princesse-ruhát és szédülve nézte a tükörben azt a csodálatos lényt, aki az ő szőke fejét hordta egy bársonnyal borított, karcsú testen. Pirelli, aki tanácsokat adott az öltözködéshez, most elégedetten mosolygott.

– No, mit mondtam, kisasszony? Holnap reggel megmutatjuk a gróf úrnak. Ilyenkor már nem szereti, ha zavarják, öröme lesz benne. És engem meg fog dicsérni… a tapintóérzékemért.

Toinette szelíd alázattal nézett Pirellire.

– Hogy még egyszer beszéljek erről, kisasszony, még egyszer és soha többet: én tegnap éjjel a nagy megszégyenülésem után sokat gondolkoztam és rájöttem valamire: arra, hogy magát másra hozta ide a sors; nem arra; hogy a szeretőm legyen, hanem, hogy az úrnőm legyen.

Toinette szótlanul nézett a lakájra. Erre hozta ide a sors?

– Ez az értelme azoknak a szavaknak, úgy-e, amelyekkel lent nekem megbocsátott? Látja, én megértettem. – ajánlhattam volna én a gróf úrnak azt, hogy tartsuk itt magát valami házi szolgálatra. De én Giron mestert ajánlottam. Az: az út felfelé. Ha akarná: én szolgálatára lehetnék egyben és másban.

Toinette rámosolygott és kezet nyújtott neki. Pirelli megrázta a kezét.

– Hát igen. Nekem is gondolnom kell arra, mi lesz velem. A gróf úrnak furcsa tervei vannak; az utolsó esztendőkben, bizony, keresni se lehetett már itt úgy, mint azelőtt; én negyvennyolc éves koromra szeretnék hazamenni, pihenni.

Toinette figyelmesen hallgatta Pirellit és Pirelli szívesen beszélt. A jövendő terveiről is, de még többet az elmúlt esztendőkről, amikor a világ legszebb asszonyai váltották fel egymást ebben a házban, – asszonyokról, férfiakról, viszonyokról, – ékszerekről, parfümökről, vacsorákról, – ruhákról és szokásokról. Megtanította Toinette-et, hogyan kell a kezét ápolnia és hogyan kell a haját mosnia, hogyan kell villával és késsel bánni és hogyan kell köszönni asszonyoknak, hogyan kell férfiaknak, vele egyenlő rangúaknak és nála nagyobb rangúaknak. A gróf másnap reggel megnézte Toinette-et a princesse-ruhában és megdicsérte Pirellit, harmadnap megnézte, milyen szép lett a Toinette gyorsan megpuhuló és kifehéredő kis keze és Pirelli ismét dicséretet kapott. Pirellit ekkor már egy művészi munka láza fogta el. Húsz év minden tapasztalatát néhány nap alatt közölni akarta Toinette-tel. Bevitte Toinette-et a városba, üzleteket mutatott meg neki és palotákat, történeteket beszélt el neki és tanulságokat vont le.

– Meghódítani egy férfit, – mondta, – a legkönnyebb dolog a világon. Egy hosszabb és mélyebb pillantás: a férfi már hajlandó. Nem meghódítani: megtartani: az a művészet, amelyet a legtöbb nő nem tud. Pedig egyszerű a receptje: hallottam, amikor a gróf úr megtanított rá egy kétségbeesett kis nőt, aki azután ujjongva köszönte meg neki. Ez az egész: nem azt kell mutatni: én boldoggá teszlek téged, hanem ezt: te boldoggá teszel engem. Egy ölelést nem kegyes ajándékként adni, hanem minden ölelést kegyes ajándékként fogadni, – boldogító adományként, üdvözítő jótéteményként, mondta a gróf úr. Soha férfi el nem tud szakadni egy ilyen nőtől.

Toinette hallgatott. Lázas figyelemmel és hálás kíváncsisággal szítta be eddig a Pirelli százféle tanítását; most először érezte úgyszólván a testén, mi vár rá. Megborzongott és elkomorodott.

Két hét múlva egy délelőtt Pirelli elkísérte Toinette-t Giron mesterhez. Fehér márványpalota bronz ajtaján mentek be, puha szőnyegeken haladtak előre és egy üres szalonban brokáttal bevont karosszékekbe ültek le. Toinette-tel szemben fehér márványszobor állt fekete talapzaton. A fehér márványszobor ülő nőt mutatott, aki fürdő után megtörülközik. Toinette elbűvölve bámulta ennek a márvány-asszonynak a csodálatos szépségét, de a figyelmét hamarosan másfelé kellett fordítania. A szomszéd szalonba, amelynek az ajtaja nyitva volt, kívülről berohant egy lomposan öltözött, kecskeszakállú, alacsony úr. Ez Giron mester, – súgta Pirelli. – Az az úr, aki mögötte jön, a rajzolója, a hölgy pedig a directrice.

– Gyerünk, gyerünk, – ordította Giron mester.

A szalon túlsó ajtaja kinyílt és bejött rajta egy nő: olyan ragyogó jelenség, amilyent Toinette még soha nem látott. Szép feje királyi alakon ült, a királyi alakon pedig csodálatos ruha tündökölt. A fejedelmi jelenség lassú és ringó lépésekkel jött végig a szalonon. Giron mester levágta magát egy selyemmel bevont kanapére és összehúzott szemmel nézte. A kanapé jobboldalán a rajzoló állt, a baloldalán a directrice. A csodálatos nő végigsétált a szalonon, azután az üvegajtónál megfordult és ringó lépésekkel indult visszafelé. Giron mester összehúzott szemmel nézte. Mikor a ragyogó nő a kanapé elé ért, Giron mester hördülő hangot hallatott. A csodálatos nő megállott. Giron mester még nézte egy ideig, azután felállt, odaugrott hozzá, kövér kis kezét kinyújtotta és a ragyogó nő ragyogó ruhájából oldalt leszakított egy könnyű redőkbe szedett részt.

Az egyetlen rántással letépett selyem hullámosan lógott lefelé. Giron mester még egyet rántott rajta; ekkor egészen elszakadt a ruhától. Giron mester megfogta és elhajította. A directrice utána ment és fölvette. Giron mester mordult egyet; a csodálatos nő fölemelt karral, lassan megfordult maga körül. Giron mester erre felhördülve nekiesett – olyan nekidühödött lendülettel, hogy Toinette-nek ijedtében megdobbant a szíve, – most a vállnál fogta meg a mélyen kivágott ruhát és repesztett rajta egyet. A ruha kinyílt és alatta a fehérneműt lehetett látni. Újabb mozdulására – amelyet a directrice nyilván értett – selymet és gombostűt adtak át neki, ő erre az oldalt kirepesztett ruha vállához odatűzte az újabb selymet. A fejedelmi teremtésnek megint sétálnia kellett, de a sétája még kevésbé tetszett Giron mesternek, mint eddig. Haragosakat mordult, húsos arca egészen kipirosodott, azután nekiugrott a gyönyörű teremtésnek olyan lendülettel, mintha meg akarná verni és most már két kézzel szaggatta le róla a csodaszép ruhát. A ruhából végül csak egy stóla-szerű darab maradt meg, Giron mester egy másodpercig dühösen nézte ezt a darabot, azután ezt is letépte. A tündöklő ruha darabokra tépve részbén a szőnyegen hevert, részben a directrice kezében volt. A fejedelmi nő ingnadrágban és harisnyában állt a nagy szalon közepén. Toinette ijedten nézte az arcát, de a tiszta szépségű arc teljesen nyugodt volt. Pirelli is mosolygott. Giron mester most hátranyúlt a directrice-hez egy selyemdarabért és gombostűkért és villámgyors munkába fogott. Pár perc alatt a csodaszép teremtésen újra fölépült az egész ruha, gombostűkkel összetűzve csak, de egy teljes, nagy toilette teljes képét megmutatva. Giron mester sétáltatta az új ruhát egy ideig, azután intett és mordult. A gyönyörű teremtés kisétált a szalonból és az ajtón már jött be egy másik gyönyörű teremtés, akiről Giron mester hamarosan megint leszaggatta a ruhát. Két óra hosszat tartott így a ragyogó ruhák lerombolása és fölépítése, akkor Giron mester fujt egy hosszút, megtörölte a homlokát és győzelmes mosollyal mondta: „Mára elég volt”. A directrice és a rajzoló kiment a túlsó ajtón, Giron mester pedig egyenesen feléjük ment.

– Jó napot, Pirelli – mondta – Tudom már: a gróf úr telefonozott.

Megnézte Toinette-et.

– Ez az? – kérdezte fanyarul.

A fejét csóválta.

– Én sok mindenre vagyok hajlandó a gróf úr kedvéért, de hogy ezt hogyan gondolja…?

Toinette elsápadt, de a szívében egészen igazat adott Giron mesternek. Azok mellett a fejedelmi teremtések mellett, akiket most látott, ő igazán nem mutathatja be Giron mesternek valamely büszke kreációját.

– A gróf úr úgy gondolja – mondta Pirelli nyugodtan –, hogy olyan nagy művész, mint Giron mester, néha az egyszerűséggel éri el a legnagyobb hatást. A gróf úr véleménye szerint a kisasszonnyal annál nagyobb hatást lehet elérni, minél hódítóbb jelenségek mutatkoztak előtte, mert a kisasszony megjelenése mindig egy ősi hajlandósághoz fog szólni: ahhoz, amely örül, ha a heterák után megjelenik a szűz.

Giron mester hátralépett és összevont szemöldökkel sokáig nézte Toinette-et. Azután kinyitotta a száját és akkorát kiáltott, hogy Toinette összerezzent:

– Wister.

Fél perc múlva futva jött a rajzoló.

– Wister – monda Giron mester –, csináljon nekem néhány nyári ruhát, – Romney, Reynolds, Gainsborough. Erre húzzuk fel itt. Próbáljuk egy kis szűziességre rábírni a hölgyvilágot.

Pirellihez fordult:

– A tiszteletemet a gróf úrnak, ő meg én: értünk asszonyokhoz.

Kirobogott. Pirelli elvitte Toinette-et a directricehez, akit ismert, bemutatta neki, és Toinette másnap bekerült azok közé a ragyogó teremtések közé, akik Giron mester alkotásait a saját szép testükön bemutatták a Giron-ház vendégeinek. A nagy bemutatások legtöbbször déltájban voltak. Ilyenkor a Giron-ház előtt hosszú sorban állottak az automobilok és fent a nagy szalonban néha két sorban ültek a vendégek. A hölgyeket, akik a nagy szabó új kreációi iránt érdeklődtek, néha urak is kísérték; ezek az urak gyakran jobban érdeklődtek azok iránt a szép, fiatal teremtések iránt, akik Giron mester ruháit bemutatták, mint a szenzációs új kreációk iránt. Mielőtt a nyár beköszöntött volna, a portás már hozott Toinette-nek egy névjegyet, amelyet egy férfilátogató hagyott ott számára. Toinette megmutatta a névjegyet Pirellinek. Pirelli elutasítóan intett és úgy vélekedett, hogy nem tanácsos tudomást venni a közeledésről. A névjegy tulajdonosa nemrégen divatba jött arcképfestő, aki azonban egyelőre maga szorult rá különböző hölgyek támogatására. Azután a hosszú nyár jött, amelyet Toinette álmodozással és olvasással töltött el. Ősszel Pirelli még egy névjegyet cenzúrázott meg kedvezőtlenül; a névjegy tulajdonosát gyorsan nagy pénzhez jutott háborús spekulánsnak mondta, akinek a sorsában semmiképpen nem tanácsos résztvenni. Tél elején végre olyan névjegyet hozott Toinette, amelyet elégedett füttyentéssel adott vissza neki Pirelli. „Ez az”, – mondta elégedetten. Toinette másnap együtt vacsorázott a névjegy tulajdonosával és egy hét múlva beköltözött új lakásába.