ÁNGYÁN PATRÍCIA

SZAKÍTÁSUNK NAPLÓJA

Könyv Guru

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

I. FEJEZET

2022. január 4., kedd

2022. január 5., szerda

2022. január 6., csütörtök

2022. január 7., péntek

2022. január 8., szombat

2022. január 9., vasárnap

2022. január 10., hétfő

2022. január 11., kedd

2022. január 12., szerda

2022. január 13., csütörtök

2022. január 14., péntek

2022. január 15., szombat

2022. január 16., vasárnap

2022. január 17., hétfő

2022. január 18., kedd

2022. január 19., szerda

2022. január 20., csütörtök

2022. január 21., péntek

2022. január 22., szombat

2022. január 23., vasárnap

2022. január 24., hétfő

2022. január 25., kedd

2022. január 26., szerda

2022. január 27., csütörtök

2022. január 28., péntek

II. fejezet

2022. április 21.

2022. május 19., csütörtök

2022. május 21., szombat

2022. május 22., vasárnap

2022. május 23., hétfő

2022. május 26., csütörtök

2022. május 29., vasárnap

2022. június 1., szerda

2022. június 2., csütörtök

2022. június 3., péntek

2022. június 4., szombat

2022. június 5., vasárnap

2022. június 6., hétfő

2022. június 7., kedd

2022. június 14., kedd

2022. július 3., vasárnap

2022. július 5., szerda

2022. július 6., szerda

2022. július 8., péntek

2022. július 12., kedd

2022. július 15., péntek

2022. július 18., hétfő

2022. július 23., szombat

2022. augusztus 3., szerda

I. FEJEZET

2022. JANUÁR 4., KEDD

Már két napja otthon aludtam, és sajnos nem a közös otthonunkban. Sikerült Újév másnapján jól összekapnunk egy aprócska félreértésen, amely akkora problémává nőtte ki magát, hogy muszáj volt teret adnunk a másiknak ahhoz, hogy lenyugodjunk, és tisztán lássuk magunk előtt a dolgokat.

Azt gondoltam, hogy mind a kettőnknek szüksége van egy kis külön töltött időre, hogy utána megint minden rendben legyen. Hiszen semmi baj sincs azzal, hogy ha a párok néha külön töltenek pár napot, éjszakát. Igazából szükséges és egészséges is, hogy újra átéljék a szerelemük hiányérzetét és mindazt, ami azzal jár. A vágyat, hogy belenézzek azokba a gyönyörű mélybarna szemekbe, hogy átöleljem a közel kétméteres izomtömeget és beletúrjak az éjfekete tüsi hajába.

És tudom, érzem, ő is hiányolja selymes szőke hullámos hajam puhaságát, a zöldeskék szemeimet, amit ő mindig kéknek lát, és azt, hogy a másfél méternyi magasságommal el tud magában rejteni.

De azt, hogy ezzel a döntésemmel egy hatalmas tragédialavinát indítok el, álmaimban sem gondoltam volna.

– Megbeszélhetnénk ezt? – kérdeztem a telefonban Eathentől.

– Mit? Már megbeszéltük. Nem megy ez így tovább, egyikünk sem tud megváltozni – mondta határozott, mégis szívszorító hangon.

– De én ezt nem hiszem el, Eathen. Nem hiszem el, hogy több mint két és fél évet így el tudsz engedni. Kérlek, hadd menjek haza, üljünk le és beszéljük meg – könyörögtem neki.

– Jól van… de most elmegyek edzeni.

– Oké, akkor otthon várlak – mondtam neki azzal a tudattal, hogy akármi is lett volna a telefonbeszélgetés vége, már rég úton voltam hozzá. Muszáj face to face megbeszélni a dolgokat, mert tudom, milyen kis éretlen még, amihez „nagyon jól” társul, hogy hirtelen hoz döntéseket, amelyeket nem is gondol át.

Húsz perc buszozás után végre megérkeztem a közös albérletünkbe, ahol már két napja nem jártam. Második emeleti lakás volt egy kis szobával, egy még kisebb fürdővel és konyhával. De a miénk volt, mi éltünk ott, és az tette otthonosabbá, egészen a mai napig…

Délután fél hat körül járhatott az idő, és Eathen, mindig pontban ötkor szokott kondiba menni, ami maximum másfél órát vesz igénybe, viszont ez alkalommal jól megváratott, és este fél kilencre ért haza.

– Jó sokáig voltál – köszöntöttem kissé bunkó stílusban.

– Hát, így alakult – mondta flegmán.

És ilyenkor se gondoljon rosszra az ember…

– Milyen volt az edzés? – kérdeztem tőle, hogy megtörjük a jeget, ami két napja fagyoskodik közöttünk.

– Jó volt. Most nem egyedül, hanem a fiúkkal voltam. Vállaztunk meg tricepszeztünk egyet. Semmi különös, de jó volt, mert sokkal több gyakorlatot csináltunk, mint szoktunk. YouTube-on néztem egy testépítőt, aki elmagyarázta részletesen, hogy mire kell egyes feladatoknál jobban odafigyelni, és most aszerint csináltuk.

Csak mesélt és mesélt, mintha mi sem történt volna az elmúlt napokban. Bár ez igaz is, mert szinte semmilyen kommunikáció nem történt közöttünk. Mintha meg sem történt volna az a kis tragédia, amit most az egyszer én indítottam el. De muszáj volt szembenéznünk a problémánkkal és megbeszélni a továbbiakat.

– Mit szeretnél mondani, Natasha? – szegezte nekem a kérdést Eathen, miután befejezte a mesélést.

– Meg szeretném beszélni a dolgokat, hogy mi hogyan legyen. Én nem hiszem el, hogy a mi történetünknek itt kell befejeződnie. Annyi mindenen mentünk keresztül és az, hogy hibáztam egyszer, nehogy már azt jelentse, hogy nem kérsz többet belőlem.

– De az a baj, hogy ez nem egy kis hiba volt. Ilyet nem csinálhatsz, Natasha! Ilyet senki sem csinálhat…

– Tudom. De hányszor kérjek még elnézést? Te is hányszor megbántottál engem az évek alatt, mégis túl tudtam magam tenni rajtuk, mert szeretlek. Mindennél jobban szeretlek! – öntöttem ki a szívemet.

– Igen, tudom, én is téged. De látod, most sem figyelsz arra, amit mondasz. Ha annyiszor megbántottalak már, akkor miért nem hagytál el?

– Mert akkor az nem szerelem lenne. Ezt mindenkinek meg kellene értenie, hogy emberek vagyunk, és néha hibázunk, kisebbet vagy nagyobbat, de hibázunk. És ha a másik fél bevallja, hogy rosszul cselekedett, és megbánja azt, akkor illik megbocsátani is mind a két fél lelki békéje kedvéért. Én pedig minden egyes veszekedésünk után láttam a szemeidben, hogy mennyire sajnálod, hogy akaratlanul is, de megbántottál, ezért én megbocsátottam neked. Mert jobban szeretlek minden hibádnál – fejtettem ki részletesen, de a szívem sokkal sebesebben dobogott a torkomban, mint kellett volna. Féltem, hogy mit fog rá reagálni, mert nagyon-nagyon rossz megérzéseim voltak.

– De hányszor próbáltunk megváltozni a másikért. Egyszerűen azt érzem nálad, mintha lebilincselve lennék. Nem érzem magam szabadnak.

– Nem érzed magad szabadnak? – nevettem fel szarkasztikusan. – Konkrétan oda mész, ahova akarsz, akkor, amikor akarsz, akikkel akarsz, még annak ellenére is, ha nekem nem minden részlet tetszik a programjaidban. Nehogy már ne érezd magad szabadnak!

– Igen, ez így mind igaz, de milyen áron. Mindig veszekedni kell ahhoz, hogy elengedj bárhova is!

– Na, ezt most fejezd be! – állítottam le gyorsan és mérgesen. – A mi kapcsolatunkban sosem volt olyanról szó, hogy elengedjük-e a másikat, vagy sem. Mind a ketten azt csináltunk, amit szerettünk volna, mert megbízunk a másikban. Ha most mindenkinek ezt kezded majd el híresztelni, hogy én mit nem engedtem meg neked…

– Nem, nyugi – szólt közbe. – De én akkor is ezt érzem.

Viszont itt már én is megálltam egy pillanatra. Végre kezdett az érzéseiről beszélni, ezért most muszáj volt visszafognom magamat, és meghallgatni, hogy mi is zajlik a lelkében.

– Mit érzel pontosan? – kérdeztem lágyabb hangon, hogy tudassam vele, szeretném meghallgatni.

– Azt, hogy folyamatosan vitatkozunk. Összeveszünk valami apróságon, majd minden jó utána pár hónapig, és megint kezdődik, minden elölről. Én nem szeretném, ha megint ez történne. Nem szeretnék többet veszekedni.

Adtam magamnak, és neki is egy kis időt, hogy feldolgozzuk a hallottakat.

– Értem. Akkor mondd el, hogy szerinted nekem min kellene változtatnom, hogy neked kevésbé legyen kellemetlen vagy zavaró.

– Mindegy, Natasha, mert már megpróbáltuk. Te olyan vagy, én meg ilyen, és egyszerűen nem passzolunk össze.

– De ez hülyeség! Ha valaki szereti a másikat, akkor mindent megtesz annak érdekében, hogy boldog legyen ő, meg persze a társa is.

– De mi az, hogy meg kell változnunk? Nem azt tanították nekünk, hogy megváltozni nem lehet?

– Én ebben nem hiszek – mondtam határozottan. – De ennek több oldala van. Először is, számunkra nem megváltozni kell, hanem csiszolódni egymáshoz. Hiszen mind a ketten mást hoztunk a kapcsoltba, valamennyire mások vagyunk, de a szeretet elég erőt ad ahhoz, hogy jobbak tudjunk lenni a másikért, és saját magunkért is. Ezt nevezik összecsiszolódásnak, nem pedig gyökeres változásnak. Tisztában vagyok vele, hogy te olyan vagy, én meg ilyen… bármit is jelentsen ez, mások vagyunk persze, de sokkal több a közös tulajdonságunk, mint a különbségünk. Ráadásul nem győzőm kiemelni, hogy a szeretet a kulcs mindenhez. Szerintem, ha a szeretet jelen van, akkor bármi lehetséges. Meg persze akaraterő is kell mindenhez.

Neki pedig az utóbbi nem volt már. Ott ültem az ágyunk szélén, ő pedig velem szemben a kis fotelben, és csak nézett maga elé a földre. És itt tudtam, éreztem, hogy ő már elhatározta magát, és nem szeretne többé tenni a kapcsolatért, értünk. Ő feladta, neki ez sok, vagy talán egy kis szünetre van szüksége.

– Én most úgy érzem, hogy jobb lenne külön. Lehet, rosszul döntök és megbánom, de úgy érzem, hogy jelenleg ez a helyes döntés – törte össze a szívem milliónyi darabra.

– Rendben – válaszoltam mély csalódottsággal, de mozdulni nem bírtam. Az agyam már felfogta azt, amit a testem még nem.

– Miért érzem azt, hogy most majd tönkre akarod tenni az életem? – kérdezte Eathen félve.

Ekkor csak jobban tudatosult bennem, hogy teljesen komolyan gondolja a szakítást annak ellenére, hogy olyan fejet vágott, mint aki mindjárt elsírja magát.

– Ne aggódj! – nyugtattam meg. – Nem leszek az a lány, aki nem tudja felfogni, ha valaminek vége, csak kérlek, adj még egy kis időt – mondtam neki teljesen őszintén.

Tényleg vége. Vége van egy hároméves szeretetnek. Ez alatt az idő alatt 2019 januárjától májusig küzdött értem, majd túléltünk egy nyarat, amikor sajnos alig volt lehetőségünk találkozni, mivel 525 kilométerre éltünk egymástól. Az egyetem hozott minket össze, és éjjel-nappal beszélgettünk. Majd jött szeptemberben a suli, és 2020-ban a pandémia, ahol megtörtént az első nagyobb összeköltözés, amikor egy teljes hónapig a családjánál éltem. Majd nyáron ő jött hozzánk, és még abban az évben össze is költöztünk. Befejeztük a sulit 2021-ben, mind a ketten elkezdtünk dolgozni, és most itt tartunk. 2022. január 4-e, amikor mindennek vége szakad.

Hogyan lehet ezt feldolgozni? De komolyan. Hogyan lépjek túl azon, hogy ő vetette fel az ötletet, hogy költözzünk össze. Hogyan tegyem magam túl azon, hogy együtt terveztük a jövőt, hogy lesz egy szibériai husky, egy golden retriever és egy dalmata kutyánk, hogy mi lesz az ikerkislányaink neve, és azon, hogy ő életem első szerelme…

Felnéztem rá, bele a szemeibe, de ő nem mert az enyéimbe. Elkezdte maga köré építeni a falakat, amiket senki kedvéért nem rombolt volna le.

– Megölelhetlek még utoljára? – kérdeztem tőle rettenetesen félve az elutasítástól.

– Nati… ne! – mondta csalódottan. – Ne nehezítsük ezt meg!

– Ha megölelsz, akkor elmegyek – vágtam rá, mert ismertem, mint a tenyeremet.

Ennyi kellett ahhoz, hogy széttárja karjait, amelyek közé utoljára, de bebújhattam. Beleültem az ölébe, és a nyakánál nagyon erősen megöleltem. Minden másodpercet ki akartam használni, mert tudtam, hogy következő ilyen pillanat már nem lesz.

Azonban ő nem ölelt vissza, ami csak még jobban fájt, de türelmesen vártam, és sikeresen, mert erőt vett magán, és ő is átérezte ezt a szeretetteljes, mégis iszonyatosan fájó és szomorú búcsúzást.

Majd rövid időn belül felemelte kezeit. Rá sem néztem, csak megfogtam a táskámat, felvettem cipőmet és a kabátomat, és rohantam ki a januári hidegbe a buszmegállóba. Vissza se néztem a közös otthonunkra, arra a rengeteg emlékre, amelyeket ott gyűjtöttünk. Csak mentem, amilyen gyorsan csak tudtam.

A buszt várva felhívtam a legjobb barátnőmet, Lanát, aki pont az ellenkezőjét hitte.

– Nem hiszem el, Natasha, hogy vége. Én ezt nem tudom felfogni. Hiszen annyira szeretitek egymást – mondta Lana hitetlenkedve.

– Tudom, ez nevetséges.

– Mondjuk, nem is annyira szomorú a hangod…

– Mert egyszerűen nem tudom felfogni. Tényleg nem értem. Én hibázok egy picivel nagyobbat két és fél év alatt, és nem lehet megbocsátani? Túl nehéz eset vagyok, és nem könnyű velem? – próbáltam megérteni a dolgokat, de ilyenkor senki sem érti, mi miért történt.

– Na jó, szerintem most érj minél előbb haza, és tereld el a gondolataidat – tanácsolta.

– Az lesz… de fogalmam sincsen, hogy most mitévő legyek. Mit csináljak, vagy… semmit nem tudok – mondtam teljesen elkeseredve.

Megjött a busz, amelyik hazavitt, bár az otthonomat elveszítettem. Természetesen anyukám és apukám vigasztalva vártak engem, de őszintén megmondták, hogy ez sajnos előre látható volt.

Erre szokták azt mondani, hogy az emberek képesek sokkal inkább a negatívat, a rossz dolgokat elmesélni, mert ki kell beszélniük magukból, ami nyomja a lelküket. Míg a jó dolgokat megtartják maguknak, és inkább megélik a pillanatot. Ebbe a hibába estem én is bele, ugyanis a szüleim mindig csak azt látták, ha valami nem volt rendben. Többször aludtam otthon egy-két napot, de ahogyan már mondtam, szerintem ezt teljesen normális, szükséges, főleg ilyen fiatal korban.

– Semmi baj, Nati, jön majd valaki új, aki jobban illik hozzád, aki nem adja fel. Egy olyan, akivel hármas kötelékben élhettek boldogan!

Igen, az a bizonyos hármas kötelék, aki ez esetben Isten. Ahogyan a Biblia írja, ha egy kapcsolatban csak a férfi és nő vesz részt, az nem lesz hosszú életű, mert nincs, aki összetartsa őket. A hármas kötelékkel, vagyis Isten akaratával minden probléma megoldásra talál. Így lehet hosszú és boldog életű egy párkapcsolat.

Eathennek is van hite, nekem is, de tény, hogy a kapcsolatunk alatt mind a ketten elhanyagoltunk azt. Lehet, ez most Isten büntetése, amiért nem bíztunk benne, és nem vontunk be a kapcsolatunkba…

– Inkább lefekszem, ha nem gond – mondtam nekik bágyadtan.

– Rendben, kitartást, szívem! – simogatta meg anya a hátamat, miközben bevonszoltam magamat a fürdőbe.

Gyorsan letusoltam, átöltöztem a pizsamámba, és próbáltam nem szomorú lenni. Annyira próbálkoztam nem Eathenre és a szép pillanatokra gondolni, de esélytelen volt. Olyan nehéz éjszakának néztem elébe, amilyenben még sosem volt részem.

Elaludni is alig bírtam, de legalább sikerült. Viszont nem sokáig. Óránként felriadtam, hogy megfogjam, megérintsem a mellettem fekvő Eathent, de sehol sem volt. Nem volt mellettem semmi, csak az éjszakai hideg levegő és a magány.

Életem egyik legrosszabb éjszakája volt. Szív- és mellkasi fájdalommal, plusz rengeteg megválaszolatlan kérdéssel a fejemben.

Éreztem, ahogyan a szívem minden egyes dobbanással még jobban összetörik. Hogy most már nem életben tart, hanem a pokolba taszít. Melegséget éreztem a mellkasomban, de nem a jó fajtából, hanem abból, amikor annyira fáj a szív, hogy konkrétan a lélek is beleroskad. Nem tudtam mást csinálni, csak sírni és fohászkodni.

– Istenem, annyira fáj. Annyira rossz ez a fájdalom, semmi másra nem vágyom, csak hogy felhívjon, és elmondja, hogy szeret. Semmi másra nem vágyom, csak hogy hívjon fel és nyugtasson meg. Nem megy ez nekem, mindennél jobban szeretem, vele akarok lenni, nem akarom elveszíteni.

Fohászkodtam hangosan az éjszakába, de tudtam, ennek a hívásnak még nincs itt az ideje. Bármennyire is vágyom valamire, az élet sokszor másképp alakítja a dolgokat…

Hiszek abban, hogy minden úgy történik, ahogyan az a nagy könyvben meg van írva, de életmentő lett volna hallani a szerelmem hangját.

És ez a folyamat óránként újra megtörtént egészen másnap reggelig, amikor a szememet is alig bírtam kinyitni a sok sírástól.

2022. JANUÁR 5., SZERDA

Szív- és mellkasi fájdalom, kialvatlanság, düh, csalódottság, hitetlenség és remény. Ezeket éreztem a szakítás másnapján.

Fél óráig csak bámultam ki a fejemből, és próbáltam nem sírni. Persze sikertelenül.

Hogy nem lehet ilyenkor nem itatni az egereket? Valaki vegye el ezt a kegyetlen fájdalmat, mert nem bírok vele megbirkózni. Egyszerűen nem megy.

Nem bírtam magammal. Nem tudtam összeszedni magam, és a pozitív oldalát nézni az egésznek. Egyedül voltam a szó minden értelmében. Szerda reggel volt, így mindenki ment munkába. Én szerencsémre az idő nagy részében otthonról dolgozom újságíróként, és ez hatalmas előny volt most számomra. Nem tudtam volna kimozdulni otthonról, már csak a kinézetem miatt sem. A nagy mennyiségű vízpótlás meg amúgy is nehézkes számomra, de ennyi sírás után már szinte kötelezőnek éreztem, hogy megigyak egy liter vizet még a délelőtt folyamán.

Próbáltam telefonozni, lefoglalni magam, de egyszerűen semmi, de tényleg semmi nem terelte el a figyelmemet. Egyedül voltam a kiskutyánkkal otthon, amely valamennyi életerőt adott nekem, de ez közel sem volt elég ahhoz, hogy értelmeset és hasznosat is csináljak. Ahogy telt a délelőtt, annál rosszabbul éreztem magam.

Felhívtam anyukámat, de egy szó nem jött ki a számon, csak sírni tudtam. És ekkor jöttem rá, hogy senki előtt nem kell bizonyítanom semmit. Nyugodtan felhívhatom a családom többi tagját, és megkérhetem őket, hogy segítsenek átvészelni ezeket a borzasztó órákat.

Üzentem is az unokatestvéremnek, Amarának, hogy S. O. S. jöjjön át, mert szó szerint pánikrohamaim vannak…

Hihetetlen, hogy mennyire meg tudja viselni az embert egy olyan valaki elvesztése, aki többet jelentett neki mindennél. Ez nem túlzás, ez nem drámázás. Ez kőkemény lelki fájdalom. Már szinte gyász.

– De én ezt nem értem – kezdett bele Amara. – Oké, veszekedtetek néha, de ki nem? Olyan kapcsolat nincs, ahol nem vitatkoznak a párok.

– Ezt neki mondd… én már próbáltam vele megértetni. Azt is hozzátette, hogy túl nehéz eset vagyok… – mondtam orrfújás közben.

– Na és? Legalább nem vagy unalmas. Meg azért annyira nem vagy nehéz eset, de valljuk be, a legkönnyebb sem – mondta viccelődve, hogy felvidítson egy kicsit.

– Én azt tudom! – mosolyodtam picit el. – De szerintem semmi olyan elvárásom nem volt, amit nem lehetett volna betartani. Vagyis tudod, csak az átlag barátnős dolgok. Mint minden kapcsolat. Ha valami nem jó, üljünk le, beszéljük meg, ha valami zavarja a másikat, mondjuk el őszintén stb. Szeressük és tiszteljük egymást. Ez olyan lehetetlen feladat? – kezdtem újra ingerült lenni.

– Dehogyis! Csak tudjuk Eathenről, hogy ő még kicsit éretlen. Még nem tud úgy gondolkozni, ahogyan te, mert még nem tart ott az életben. A fiúk amúgy is később érnek – fejtette ki az unokatestvérem.

– Igen, igen, ezzel mind tisztában vagyok. Ezeket vele is mind átbeszéltük. Mondtam, hogy nekem ő fontos személy az életemben, és türelmesebb leszek hozzá. Mindenkinek vannak nyavalyái, szóval…

– De annyiszor volt már ez, hogy összevesztetek, eljöttél az albiból, pár napot otthon aludni. Nagyon tűzrőlpattantak vagytok mind a ketten.

– Igen, de sosem volt még olyan, hogy szakítottunk. És hidd el, ha hallottad volna tegnap… Tényleg komolyan gondolta. Abban a pillanatban teljesen komolyan, és azért is félelmetes ez az egész.

Nem bírtam tovább, és újra elkezdtem sírni. Minden kijött belőlem, amit azóta tartogattam, hogy Amara megérkezett.

– Semmi baj, nyugodtan sírd ki magad. Jöjjön ki, aminek ki kell jönnie. És ne feledd, hogy adj magadnak időt. Ezen nem lehet továbblépni egyik napról a másikra.

Pár órát velem maradt még, ami alatt kibeszéltük magunkat, és játszottunk a telefonon valami társast, hogy eltereljem a gondolataimat. Valamivel jobban lettem, de a gondolat, hogy hamarosan újra egyedül kell legyek, megrémített, és mintha telepatikusan megérezte volna, akkor hívott Lana.

– Na, hallod. Most végeztem a tanulással, átugrom hozzád picit, jó? – nyugtatott meg kellemes hangjával.

– Oké, várlak.

Így váltotta egymást a szívemhez közel álló két legjobb barátnőm. Lanával is csak beszélgettünk és sírtunk, de igaza volt Amarának, mert a nap végére már minden könnyem elfogyott. Úgy látszik, tényleg muszáj volt magamból kiadni mindent, hogy valamivel jobban legyek.

De, ahogyan kezdett besötétedni, és a szüleim is álomra hajtották a fejüket, újra jött a gyász és a szenvedés, de szerencsére már nem maradt olyan sokáig. Nem keltem fel óránként, maximum csak háromszor, és sikerült valamennyivel kevesebbet is itatnom az egereket. Talán félig-meddig meghallgattatásra találtak az imáim, és már nem fájt annyira. Úgy éreztem, hogy a legnehezebb napon már túl vagyok.

2022. JANUÁR 6., CSÜTÖRTÖK

Csütörtök reggelre egy nagyon szívszorító hír fogadott, amikor felkeltem. A másik unokahúgom, aki egy éve volt kapcsolatban szintén egy Eathen nevezetű fiúval, ők is szakítottak.

– Ezt nem hiszem el! – mondtam Miának.

– Pedig de.

– De hát olyan jól megvoltatok!

– Gyere át, és elmesélem, mi történt – mondta már majdnem zokogó hangon.

Teljes mértékben átéreztem a fájdalmát. Pontosan tudtam, min megy keresztül, mert egy nap különbséggel zúzták szét a szívünket. Senki sem értette meg őt jobban, mint én.

Viszont ez az egy nap különbség nagyon meglátszott. Mia annyira szenvedett, ahogyan én tegnap. Mindenről csak a volt barátja jutott eszébe, szaggatottan és nehezen vette a levegőt csakúgy, mint én előző nap. Bárki bármit mond, az összetört szívnél nincs rosszabb. Mert nemcsak az törik össze, hanem a jövőbe vetett hit és remény is.

Teltek-múltak az órák, és már majdnem másfél nap telt el, mióta nem beszéltünk Eathennel. Hogy lehet, hogy ő ennyire jól bírja? Nem hiányzom neki? Nem gondol rám? Már tovább is lépett talán?

A megválaszolatlan kérdések, amelyekre senki sem tudta a választ, kizárólag az, akivel nem beszélhetek… mert már semmi közöm hozzá. Bár a fél életem még az albérletben van, és azt is el kéne hozni nemsokára… na de mikor?

És itt törtem meg újra.

– Jó ég, egy percre hagylak titeket egyedül, és mind a ketten nekiálltok bőgni? – mondta Amara Miának és nekem. – Inkább játsszunk azzal a társassal, amelyikkel tegnap nálad, Natasha – ajánlotta fel, amit boldogan elfogadtunk mind a ketten.

Kikapcsoltam a netemet a telefonon, hogy a reklámok ne zavarják meg a játékunkat, és majdnem másfél óra telt el, mire megérkezett a harmadik, egyben utolsó unokahúgom, Lola is a gimnáziumból, és csatlakozott hozzánk.

Újabb másfél óra elteltével már nagyon furdalt a kíváncsiság, hogy vajon keresett-e Eathen, így egy pillanatra bekapcsoltam a wifit, hogy várjam az üzeneteket. Jött is egy pár, csak sajnos nem tőle, ami annyira elszomorított, hogy megint belekezdtem a bőgésbe.

– Tudom-tudom – mondtam a többieknek. – Már engem is idegesít, hogy ennyire szomorú vagyok.

– Dehogyis. Inkább vicces, hogy mind a ketten egyszerre vagytok szomorúak – szúrt oda nekünk Lola, de viccelődve.

– Hagyd, ne várd! Próbálj nem foglalkozni vele, és ha magadban már elengedted, akkor úgyis keresni fog. Tipikusan az élet egyik törvénye – fejtette ki Amara.

Megfogadtam a tanácsát. Abbahagytam, vagyis megpróbáltam nem pityeregni, és újrakezdtük a telefonos játékot.

– Hív – szólalt meg Lola kezében a telefonommal.

– Tessék? – válaszoltam, mert nem akartam elhinni, amit hallottam.

– Eathen hív – és felém fordította a telefont.

– Ezt nem hiszem el…

– De jó neked… – mondta kissé lehangolva Mia.

– Ja, biztos azért hív, hogy mikor költözök már ki az albérletből! – viccelődtem. – Most mit csináljak? – bizonytalanodtam el.

– Hát vedd fel! – mondta Lola és Amara.

Bementem a nappaliból az egyik hálószobába, és felvettem.

– Halló? – szóltam bele a telefonba remegő hangon.

– Szia, nem zavarlak?

– Ö… nem. Mondjad csak – mit lehet erre válaszolni egyáltalán? Nagyon furcsa… egyáltalán nem volt olyan érzésem, mint aki a szerelmével beszél, hanem mint egy idegennel. Izgultam, és akartam, meg nem is akartam vele beszélni. Mit akarhat vajon? Meggondolta magát? Bocsánatot kér? Még egyszer kioszt, és elmondja, hogy nem kellek neki?

– Volt bent a munkahelyemen a főbérlő, és nagyon felcseszte az agyamat! – akadt ki. – Kérdezte, hogy akkor február végéig maradunk, és utána költözünk-e ki. Mert elkezdené újra hirdetni a lakást. Persze a munkatársaim nem tudják, hogy lehetséges, hogy február elejétől elmennék innen egy távolabbi városba, egy magánnyomozói iskolába, hogy végre megvalósítsam az álmom, erre előttük mondja… de szerintem nem hallották meg – fejtette ki bővebben. – Meg már azt is elmondtuk nekik, hogy január vége – február eleje. Miért jön be a munkahelyemre, főleg úgy, hogy nem is szól?

Köpni-nyelni nem tudtam. Szakított velem, nem keresett másfél napig, és most így letámad ezzel a baromsággal telefonon keresztül? Ki a bánatot érdekel, mi lesz az albérlettel! Mi lesz velünk?

– Hát, ja, nem illendő teljesen váratlanul megzavarni a másikat a munkahelyén, de mindig is fura volt a nő. Sosem viselkedett illedelmesen. Cipővel jött be a házba, ordibált velem, miután megkértem, hogy ne késsen három órát a megbeszélt időpontról, vagy legalább szóljon előtte…

– Ja, arra is csak annyit tudott mondani, hogy úgyis otthon vagyunk… mintha nem lenne életünk. Nem tudom, mit gondol.

– Hát, azt gondolja, hogy fiatalok vagyunk, akik a szüleiken élősködnek, gondolom. Holott ez messze nem így van.

– Szörnyű… hol itt a tisztelet? – mondta Eathen, majd síri csend telepedett ránk.

Nem tudom, mit mondjak neki. Mit illik ilyenkor? Nem is a barátomat, hanem az élettársamat, szerelmemet vesztettem el, aki egyben a legjobb barátom is. Olyan magányos vagyok legbelül, és minden másról beszélnék vele, nem erről a hülyeségről, de mégsem tehetem meg, amíg ő fel nem hozza.

– Amúgy – kezdett végre bele valami ígéretesbe. – Hiányzol nagyon… – vallotta be őszintén, lágy hangon. – Kezdem úgy érezni, hogy nagy hibát követtem el…

– Hát igen – mondtam, ami az eszembe jutott. – Te is hiányzol nekem, nagyon rossz ez – vallottam be teljesen őszintén.

– Nagyon rossz volt, hogy amikor reggel felkeltem, nem voltál ott mellettem. Hogy bármi történik, nem tudom veled megosztani, hogy egyedül vagyok, vagyis hogy nem vagy nekem…

Mondanom sem kell, mennyire jólesett ezt hallani. Nem is hittem a fülemnek, azt sem tudtam, hogyan reagáljam le. Végre vége a rémálomnak, és kezdődik a boldogság elölről?

– Hát, ez mind csak miattad van – szúrtam azért kicsit oda, hogy érezze, engem nagyon megbántott, és ennyi nem lesz elég ahhoz, hogy minden olyan legyen, mint régen. Még akkor sem, ha semmi másra nem vágyom.

– Tudom, és sajnálom. Viszont most mennem kell dolgozni. Este jön át a haverom, Mirkó.

Ez kicsit fájt. Nem is velem akar lenni, hanem az egyik haverját hívja át magához… Bár mit várok. Szakított velem, most ezek után nagyon lassan kell haladnunk, ha azt szeretnénk, hogy rendbe jöjjenek a dolgok.

– Jól van, üdvözlöm őt, és jó szórakozást nektek.

– Köszi… este azért még hívhatlak? – kérdezte nagyon félve, ami annyira jólesett, mint amennyire rosszul, hogy Mirkónak van szerencséje ma vele lenni.

– Annak nagyon örülnék – mondtam neki mosolyogva a telefonon keresztül.

– Rendben, addig is csókollak, ha szabad ilyet mondani – majd lerakta.

Visszamentem a lányokhoz és a nagynénimhez, aki időközben megérkezett a melóból, és elmeséltem nekik, mi volt.

– Tudtam, hogy ez lesz – vallotta be Amara. – Mindig ezt csináljátok, mondjuk, jó, most durva volt, de imádtok drámázni.

– Hát, őszintén, nem tudom. Persze iszonyatosan boldog vagyok, hogy felhívott, és ilyeneket mondott, de nagyon kétes érzéseim vannak. Mert akkor két nappal ezelőtt miért gondolt teljesen mást? Nem tudom…

– Jó, ne is gondold túl, most örülj, hogy te vagy a szerencsésebb – mondta Mia elszontyolodva.

– Lehet, téged is fog holnap hívni. Ne felejtsd, egy nap különbség van közöttünk! Úgy látszik, ennyi kell a fiúknak – biztattam.

– Igen, de engem nem fog. Tudom.

Majd újra elkezdett picit sírdogálni az összetört szívű unokahúgom, ezért egy sétával megpróbáltuk elterelni a figyelmét, illetve az én kétes gondolataimat is. Majd estefelé hazadobtak kocsival, és boldogan meséltem el szüleimnek a legújabb fejleményeket. Ők pedig csak annak örültek, hogy végre nem sírok már.

Este nyolc volt, amikor Eathen végzett a tizenkét órás műszakjával, úgyhogy még várhattam a telefonhívására. Ha egyáltalán még mindig szeretne velem kontaktusba lépni, és nem gondolta meg magát, mert több mint öt óra telt el a legutóbbi beszélgetésünk óta.

Lehet, csak megint én kezdtem túlgondolni. De ki ne tenné ilyen vacak helyzetben?

Majd másfél óra múlva, amikor már nagyban csukódtak le a szemeim, láttam, hogy hív FaceTime-on.

– Na, halló! – köszöntem bele a videóhívásba.

– Szia, Szépségem! Milyen napod volt? Vagyis mit csináltál délután óta? – érdeklődött, mintha tényleg mi sem történt volna.

Majd elmeséltem neki, hogy Miával is szakított a barátja, és hogy elmentünk sétálni, majd kávéztunk egyet, és társasoztunk figyelemelterelés céljából. Bár az a játék amúgy is jó, de most nagyon kapóra jött.

Viszont, akinek van, vagy volt barátja, az tudja, hogy a fiúk közelről sem úgy viselkednek a haverjaik előtt, mint ahogyan alapjáraton szoktak, így nem azt a figyelmet és kedvességet kaptam meg Eathentől, mint amit vártam. Azt a szerelmemet, aki összevissza babusgat, aranyosan beszél velem, mintha egy kisbaba lennék. Ehelyett én is az egyik haverja lettem, de már ez is több, mint ami az elmúlt két napban volt. Nekem is meg kell tanulnom, hogy türelmesebb legyek.

Ezzel egyidejűleg meg akartam neki mutatni azt is, hogy nem akarok folyton a nyakába lihegni, és hogyha ő a barátaival van, akkor én teret adok neki, nehogy úgy érezze megint, hogy nem „szabad”.

– Na és mit fogtok csinálni? – érdeklődtem kedvesen.

– Csak bedobunk pár sört, meg kártyázunk, aztán ennyi, semmi különös.

Teljesen elfogadható. Semmi sincs, amiért izgulhatnék. Tökéletes.

– Rendben, akkor nem is zavarok tovább. Érezzétek jól magatokat! – köszöntem el tőlük.

– Várj még! – szólt rám sietősen Eathen.

– Igen?

– Nincs kedved holnap találkozni? – kérdezte meg végre.

– De, persze! – mosolyodtam el, amit sajnos nem tudtam elrejteni a videó miatt. – Mikor?

– Hát Mirkó még délelőtt itt lesz, elmegyünk az Árkádba, utána edzeni megyek. Szóval este?

– Ja, hogy minden fontosabb nálam? – támadtam rá meggondolatlanul.

– Natasha…

– Jó, bocsánat. Oké, akkor este.

– Jól van. Jó éjt, álmodj szépeket! Remélem, mihamarabb visszaköltözöl hozzám, vagyis hozzánk, az otthonunkba – mondta, ami elképesztően bizalomgerjesztő volt.

– Jó éjt!

Leraktam. Még mindig nem az igazi a köztünk lévő viszony. Mikor leszünk már ott, amikor újra minden egyes este együtt alszunk el, amikor órákig csak ölelkezünk, és cirógatjuk egymást? Mikor fogunk végre újra szerelmespárként viselkedni… De a kulcsszó itt most a türelem volt. Nem tudom, hogy most az élet szórakozik velem, hogy még jobban fájjon, vagy ebből valami jó is kisülhet. Muszáj bíznom a sorsban, az utamban, hogy minden úgy történik, ahogyan kell.

De hogyan tudnék bízni benne, ha ekkora fájdalommal jár? Vajon igaz az, hogy a sorsunk elkerülhetetlen?

2022. JANUÁR 7., PÉNTEK

Kisöcsém, Milos huszadik születésnapját ünnepeltük. Már napokkal ezelőtt megvettem neki az ajándékot, becsomagoltam, és elkezdtem a munkában behozni a lemaradásaimat, amiket ezen a héten nem tudtam megcsinálni. Heti munkáink vannak az újságnál, és nem gáz, ha egy adott anyag nincs kész aznapra. Mivel emberekkel dolgozunk, sok minden közbejöhet. Sőt én még néha előre is dolgozom, pontosan az ilyen kényes helyzetek miatt, mint például ez a szakítás, amikor az embernek semmihez sincs kedve. Vagy ennek az ellenkezője, amikor olyan is előfordulhat, hogy sietősen el kell utaznunk Eathenékhez, akkor ne legyen belőle gond… bár ez sajnos már nem érint, de nem tudok még így gondolkozni.

Anyukám kérésére, kitakarítottam kora délután a fürdőt, de már boldogan, mert tudtam, hogy ma nagy nap lesz. Reménykedtem abban, hogy minden aszerint fog történni, ahogyan kell.

Csak egyetlen egy baj volt. Reggel videóhívással kezdtük a napot Eathennel, de azóta sem keresett. Bár most magamat sem értem, hogy nekem is ugyanúgy tennem kell a kapcsolatért, mint ahogyan neki, úgyhogy fogtam magam, és felhívtam.

– Na, helló! Mi újság? Milyen volt a vásárlás?

– Halihó! Minden jó volt. Reggel felkeltünk, kitakarítottunk kicsit, aztán elmentünk a bevásárlóközpontba, ahogyan mondtam. Majd Mirkó hazament, és én is hazajöttem.

– Á, szóval ahelyett, hogy rögtön hozzám jöttél volna, hazamentél egyedül a lakásba… Én ezt már nem tudom hova tenni – csattantam fel hirtelen, ismét meggondolatlanul, önfejűen.

– Hát estét beszéltünk meg… nem?

– De attól még fura, hogy ennyi keserves nap után inkább hazamész, mint hogy hozzám jönnél.

Erre persze nem kaptam választ, de mit vártam, hiszen megint én kezdtem el a hülyeségeimet. Neki volt igaza, és estét beszéltünk meg, ahhoz tartotta magát. Meg amúgy is mit képzelek, nem egy könyvben vagyunk, ez a valóság, egy férfi, vagyis inkább még fiú, nem gondolkodna így, de nem rossz szándékból. Ezt nagyon gyorsan meg kell tanulnom!

– Ne haragudj! – mondtam neki. – És ettetek Mirkóval? Mert ha nem, elmehetnénk ebédelni – vetettem fel az ötletet.

– Most?

– Hát én éhes vagyok…

– Nézek buszt.

Fél óra múlva már a közös kedvenc éttermünk előtt álltam, és vártam rá. A szívem a torkomban dobogott, és csak a telefonomat tudtam nézni, mert féltem a találkozástól. Rettegtem, hogy milyen lesz. Igaz, csak pár nap telt el a szakítás óta, de nem szeretném odadobni magam neki. Szeretnék még egy kis távolságot tartani, hogy érezze, mindennek van következménye.

Majd, amikor megláttam magam előtt a talajon a két darab negyvenhét és feles Nike cipőt, felnéztem rá. Megölelt, de én gyorsan elhúzódtam az ölelésétől. Nekem ez még most sok volt. Persze semmi másra sem vágytam, mint rá és a szeretetére, de egyszerűen annyira féltettem a lelkemet, hogy megint pofára fogok esni, hogy nem szerettem volna jobban belemenni.

– Az igen. Meg sem ölelsz? – sértődött meg.

– Ne haragudj, csak… nem tudom.

– Na, menjünk inkább, gyere – mutatott maga elé, és besétáltunk az étterembe.

– Szép jó napot! – köszöntött bennünket az egyik pincér. – Van foglalásuk?

– Igen, van – válaszolt Eathen.

Tessék? Van foglalásunk? Fél órája döntöttük el, hogy jövünk kajálni… ez érdekes és bíztató is egyben.

– Erre tessék! – mutatott a karjával a pincérfiú, és elvezetett bennünket az asztalunkhoz, ahol poharak és étel-itallapok vártak bennünket.

– Te foglaltál asztalt? – kérdeztem Eathentől.

– Igen – mondta büszkén nagy mosollyal az arcán.

– De mikor? Nem hiszem el! – mosolyogtam boldogan, hogy ennyire figyelmes.

– Hát, itt ülünk nem? Mit nem hiszel el?

– Hogy mikor foglaltad.

– A buszon ültem, és arra gondoltam, jólesne neked az ilyen apró figyelmesség – vallotta be őszintén.

Hm, úgy látszik, tényleg helyre szeretné hozni a dolgokat.

– Illetve kitaláltam pár dolgot, amivel tudnánk javítani a kapcsolaton.

– Ú, izgalmas! És mik lennének azok?

– Csak akkor mondom el, ha újra összejöttünk!

– Eathen, ezt nem várhatod tőlem el, hogy csak akkor… Mondd, mik azok az ötletek?

– Na, jó. Arra gondoltam, vagyis utánaolvastam ennek részletesebben, és azt ajánlják ilyenkor a pároknak, hogy hozzák vissza a kapcsolat elején lévő tüzet, azt a fajta szerelmet, amit semmivel sem lehetett eloltani. És arra gondoltam, hogy ezt betartva a következőt kellene csinálnunk: minden héten elmegyünk egy randira, legyen az egy reggeli, ebéd vagy vacsora, vagy éppen egy sütizés, kávézás, bármi. Minden héten. Majd minden hónapban legyen egy olyan hétvégénk, amit csak kettesben töltünk. Vagy elmegyünk kirándulni, vagy otthoni mozit tartunk, vagy bármi igazából. Illetve minden negyedévben több napra, három-négy-öt napra utazzunk el valahova, wellnessezni, vagy tényleg akármi. Csak a képzeletünk szabhat határt.

– Azta! – mondtam neki őszintén meglepődve. Én is hallottam már ezekről a tevékenységekről, hogy tényleg fent kell tartani a kapcsolat eleji, kezdeti lelkesedést. – Nagyon jólesik, hogy tényleg ennyire beleástad magad, és természetesen, ha úgy alakulnak köztünk a dolgok, akkor benne vagyok!

– Mi az, hogy ha úgy alakulnak?

– Sikerült már választani? – jelent meg a semmiből a pincér, akinek gyorsan felmondtuk a rendelésünket, majd távozott.

– Szóval… – folytatta Eathen. – Mi az, hogy ha úgy alakul?

– Hát, Eathen – nevettem fel kicsit –, őszintén bevallom neked, mint ahogyan mindig is, hogy életem legnehezebb napjain vagyok túl. Én az elmúlt napokban úgy sírtam, mint még soha. Tudom, a kapcsolatunk alatt előfordult, hogy azt mondtam neked, hogy összetörted a szívemet, de akkor fogalmam sem volt, miről beszélek. Én ilyen fájdalmat, mint a szakításunk másnapján, még sosem éltem át. És soha többé, senkinek nem fogom engedni, hogy ilyen helyzetbe hozzon engem! Amikor nem kapok levegőt, annyira a pokolban érzem magam az égő mellkasom miatt, hogy a szívem minden dobbanással nem életet lehel belém, hanem a pokolba taszít – próbáltam neki elmagyarázni, miken mentem keresztül.

– Mit értesz az alatt, hogy soha többé nem hagyod senkinek?

– Azt, hogy nem szeretnék újra pofára esni. Nem szeretnék megint ennyire megbántva lenni.

– Értem.

Kicsit lehűlt a hangulat, de tudtam, muszáj neki ezt elmondanom, hogy tisztában legyen azzal, hogy nem szabad az emberek lelkével játszadozni. Döntse, el mit akar. Én annyiszor mondtam neki, hogy én képes vagyok tenni a kapcsolatunkért, de ha ezzel egyedül vagyok, akkor tényleg semmi értelme nincsen. És oké, megbántott nagyon, de most mégis olyan sok biztató, pozitív dologgal állt elő. Úgyhogy próbálok felé és a remény felé nyitni.

Meghozták az ebédünket, közben pedig az általános témákról beszélgettünk, mintha mi sem történt volna, de a távolságtartás az megmaradt, és határozottan nem tetszett neki.

– Miért vagy ilyen fura? – kérdezte tőlem.

– Hát, nem tudom, mit vársz.

– Eléggé rosszulesett, hogy még megölelni sem tudtál…

– Megöleltelek, csak nem sokáig! De kérlek, ilyen rövid időn belül ne várd azt, hogy a nyakadba ugorjak…

– Nem, dehogyis. Az nem is tetszene. Csak furcsa, és rosszulesett.

Ő is lehetne türelmesebb velem. Lehet, nekem is rosszulesne, ha nem viszonoznák a fizikai közeledésemet, de tényleg nem tudom, mit vár tőlem ezek után.

– És mit szólnál, Natasha, ahhoz, ha ez lenne az utolsó randink? Szerinted jól sülne el?

– Tessék? – nem értettem a kérdést. – El sem jöttem volna, ha tudom, hogy ez az utolsó alkalom, hogy láthatlak.

– Igen? Miért?

– Mert minek kezdődjön elölről a szenvedés. Mindig az első napok a legnehezebbek, és végre túl voltunk rajta…

Nem értem most, mit akar ezzel mondani. Az egyik pillanatban szépeket ígér, aztán meg azzal jön, hogy ez volt az utolsó találkozásunk. Ki érti már ezt a helyzetet? Vagy talán ennyire megijesztettem a távolságtartó viselkedésemmel?

– És te min szeretnél változtatni? – szegezte nekem a kérdést Eathen.

– Hát, remélem, most ezt nem fogod rosszul értelmezni, de igazából nekem is az hiányzik, ami a kapcsolat elején megvolt, de kikopott.

– A randizgatások?

– Igen, az is. És még valami – álltam meg egy hatásszünetre.

– Folytasd nyugodtan – mondta lágy hangon.

– Emlékszel, mikor még majdnem három évvel ezelőtt próbáltál befűzni, de én féltem tőled, mert nem ismertem a tiszta szándékaidat, majd egy romantikusabb esténken kiderült, hogy amúgy valamilyen szinten te is hiszel a felsőbb erőkben…

– Igen, persze – nyugtatott meg.

– Nekem az elsődleges most az lenne, hogy visszahozzuk azokat az időket, amikor még mind a kettőnk számára fontos volt a hit.

Mélyen belenéztem szemeibe. Rettenetesen kíváncsi voltam, hogyan reagál a hallottakra.

– Igazából teljesen egyetértek veled, megértem a dolgot. Régebben tényleg más volt. Amikor megnyertem a futóversenyeket, az első dolgom az volt, hogy megköszönjem az Istennek, mert tudtam, hogy az ő segítségével tudtam kitartani. Viszont manapság, amikor a konditeremben sikerül egy nagyobb súllyal többet kinyomnom, már nem köszönök meg senkinek semmit… és lehet ez így tényleg rossz. Mert azokban az időkben sokkal boldogabb is voltam, amikor sikerült valami nagyobb eredményt elérnem.

– Tényleg, őszintén örülök, hogy így állsz a dolgokhoz.

– Jaj, Szépségem, nem hiába szerettem beléd – mondta félmosollyal, miközben megfogta a kezemet.

Igen. Végre kezdett megint a régi lenni minden. Bár még közel sem éreztem ugyanazt a biztonságot és nyitottságot, mint – mondjuk – egy héttel ezelőtt, de mindenhez idő kell.

– Írtam amúgy Milosnak. Ma ünneplitek a szülinapját?

– Igen, este fél kilencre ér haza.

– … gondolom nem vagyok meghíva – szomorodott el Eathen.

– Hát… – nevettem fel. – Fogalmam sincs, hogyan reagálnának a szüleim ezek után, ha hazavinnélek.

– Jó, hagyjuk, amúgy sem akarok menni…

Igen, tipikus Eathen. Aki inkább magát védi, és a másikat bántja meg.

– Persze, örülünk neki, ha jössz, hiszen három éve a család része vagy.

– Oké – makacskodott szokásához híven. Ilyenkor már mindegy, mit mond neki az ember, le kell higgadnia és átgondolnia a szituációt.

Majd egy perccel később már mind a ketten befejeztük az ebédünket, és hívtuk a pincért. Eathen állta cechet, és elhagytuk az éttermet.

– Na, és most? Mi lesz? – szegeztem neki a kérdés.

– Megyek edzeni – mondta flegmán.

– Okés…

– Na, akkor én most megyek – rám nézett, elköszönt egy sziával, és otthagyott.

Most ez megint mi már? Mi lesz ezek után? Újra együtt vagyunk, vagy sem? Jön ma este ünnepelni, vagy sem? Nem is akart búcsúzásképpen megölelni vagy valami…

Ekkor kezdtem újra érezni azt, hogy ennek nem lesz jó vége. Ennyire megbántottam valamivel? De nem értem, mert igazából mindent megbeszéltünk, amit kellett. Elmondtuk az elvárásainkat, és mind a ketten beleegyeztünk, hogy jobbá tesszük a dolgokat. Mert ahogyan pár nappal ezelőtt is mondtam neki, nem megváltozni kell, hanem csiszolódni egymáshoz. Maradjunk hűek önmagunkhoz, de a rossz szokásokat igazán levethetnénk magunkról néhanapján.

De nem bírtam ezt a rossz érzést a mellkasomban, ezért öt percre rá hazafelé sétálva felhívtam Eathent.

– Halló, mondd gyorsan, mert a buszon ülök – sürgetett.

– Nem értem, mi volt most ez az elválás.

– A találkozásnál nem akartál megölelni, úgyhogy hagytam az egészet, most pedig megyek edzeni. Semmi komoly – mondta halkan.

– Oké, akkor majd még beszélünk. Jó edzést!

– Köszönöm, csók – tette le a telefont.

Hazaérve anya kíváncsiskodott a történtekről, én pedig részletekbe menően elmeséltem neki, hogyan alakultak a dolgok.

– Nyugodtan írd meg Eathennek, hogy jöjjön ma ő is ünnepelni. Annak ellenére, hogy mennyire megbántott, még szeretjük őt, és örülünk, ha velünk van. Milos sem bánja – mondta kedvesen anyukám.

Ezután gyorsan dobtam neki egy üzenetet, hogy szeretettel várjuk haza. Viszont három óra múlva sem kaptam rá választ. Betudtam annak, hogy edzeni ment, és most dolga van. Semmi baj, teljesen érthető. De már este hét órát írtunk, amikor még mindig semmilyen válasz nem érkezett, ezért felhívtam, de nem vette fel. Írtam neki, hogy minden okés-e, mert az ebéd jól sikeredett, vagyis én szerintem…

Majd rá fél órára hívott videóhívásban, és mondta, hogy ne haragudjak, csak sokáig edzett, mert később ment, nem rögtön ebéd után. Elmesélte, hogy milyen gyakorlatokat csinált, és megint úgy beszélgettünk, mintha mi sem történt volna.

– Azt láttad, amit írtam? – kérdeztem tőle felemelt szemöldökkel.

– Mármint mit? – értetlenkedett.

– Hogy várunk sok szeretettel…

– De nem lenne furcsa ezek után, ha átmennék?

– Hát, szerintem pont ezzel mutatnád meg, hogy dolgozunk az ügyön. Mindenki hibázik – biztattam.

– Jó, de most elmegyek fürödni – zárta rövidre a témát, amiből nem következtettem jóra.

Leraktuk, és vártam rá. Vártam fél óráig, egy óráig, de nem írt, mikor indul. Írtam neki, de nem látta. Hívtam, de nem vettem fel. Úja megtörténik az egész, éreztem, hogy valami, megint nincs rendben.

Majd végül válaszolt.

– Mégsem gondoltam meg magam – törte össze újra a szívemet.

– Tessék? Mi az, hogy nem gondoltad meg magad? Nem jössz ma? – kérdeztem bizakodva, közben a szívem tudta, hogy ő nem a mai napról beszél.