részlet

Szerzők:
Babiczky Tibor, Bartók Imre, Jászberényi Sándor, Kárpáti Gábor Csaba, Kiss László, Kiss Tibor Noé, Nemes Z. Márió, Ozsváth Zsuzsa, Para-Kovács Imre, Pritz Péter, Puskás Panni, Sepsi László, Simon Márton, Szécsi Noémi, Szederkényi Olga, Szeifert Natália, Szentesi Éva, Szilágyi Zsófia Emma, Tolvaj Zoltán, Tóth Kinga, Urbán Bálint

© 2023 a kötet szerzői
© 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978 963 620 227 9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Turi Márton
Szerkesztő Cserna-Szabó András
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

A metált1 ezerszer elsiratták már – legelőször talán a kilencvenes évek elején, mikor a grunge hirtelen mindent lesöpört az asztalról. De – nagyon úgy néz ki – a metál fél évszázaddal születése után is, köszöni szépen, jól van. Él és virul. A klasszikus bandák koncertjei dugig vannak, kamaszok és nyugdíjasok jól elférnek egymás mellett. És természetesen újabb és újabb generációk tűnnek fel, kiderült, hogy a fémzene folyamatosan képes a megújulásra.

Pedig kevés olyan műfaj volt, amit ennyit támadtak volna, mint a hatvanas évek legvégén (vagy a hetvenes évek legelején) induló metált. Nemcsak a fémesen durva, „fülsértő” zene miatt, nemcsak az énekesek állati hörgései miatt, nemcsak a barbár külsőségek miatt, hanem elsősorban a szövegek okán. A metálnak annyiféle alműfaja létezik ma már (pl. black, death, thrash, gothic, groove, avantgárd, power, speed, progresszív, doom, szimfonikus, alternatív, crossover, funk, industrial, nu, rap, viking, glam, sludge, stoner stb.), hogy nagyon nehéz olyan állítást tenni, ami mindenféle metálzenére érvényes. Nagy általánosságban mégis kijelenthető, hogy a metál szövegei a sötét oldalt ábrázolják: a halál, a pokol, a vérontás, a háború, a gyilkosság, az erőszak vagy éppen az őrület világát. A pop szövegírói – megint csak nagy általánosságban és tisztelet a kivételnek – nem nagyon szeretnek elmozdulni a napos oldalról: neverending szerelem, csíkos napernyő, vamos a la playa, csikidám, napolaj, ó, Riviéria, sok boldog ember, limbóhintó… A metál mintha ennek ellenpontja lenne: csak a borzalom, csak a szenvedés, csak a kín, csak a vér (megint csak tisztelet a kivételnek). Ennek megfelelően ötven éve aprítják őket mindenféle oldalról, és mindig ugyanaz a nóta: az agresszivitást propagálják, sátánisták, öngyilkosságra veszik rá hallgatóságukat, nácik, kommunisták, desade-isták, perverzek, ateisták, gyilkosok, betegek, kegyetlenek, őrültek, vérivók, károsak az ifjúságra, a kereszténységre, a jó ízlésre, a polgári társadalomra, a GDP-re, satöbbi, satöbbi, legjobb lenne betiltani őket rövid úton.

Én elég sok metálkoncerten jártam már az elmúlt 35 évben, olyanokon is, ahol több tízezren voltak (itthon és külföldön egyaránt). Tapasztalataim szerint a metalisták – külsejükkel ellentétben (hosszú hajak, bőrcuccok, szögecsek, fémláncok, halálfejes pólók, tetoválások, piercingek stb.) – talán a világ legbékésebb szubkultúrája,2 rögtön a jógázó kertészek és a kötés-horgolás szakkörre járó kantiánus hippik után. Békésen söröznek, türelmesen állnak sorban a hírlapárusító bodega előtt, hogy Metal Hammert vásároljanak, elveszve kóricálnak lemezboltokban, a koncerten rázzák a loboncuk (headbangelés), ördögvillát mutatnak, ostobán ugrálnak, önkívületben léggitároznak vagy pogóznak a színpad előtt, és eszük ágában sincs azt hinni, hogy a Slayer szövegei erőszakra buzdítanának bárkit is. A metál betiltását követelni éppen olyan agyrém, mintha Dosztojevszkij, Dante, Milton, Homérosz, Kafka vagy Camus műveinek betiltását követelnénk, csak azért, mert nevezett szerzők hébe-hóba a gyilkosság, a pokol, a sátán, a háború, az őrület vagy az öngyilkosság tematikáit boncolgatják.

Nálam 12-13 évesen kezdődött (alig emlékszem, mert minden nagyon gyorsan történt). Először talán valami Beatrice-kazettával (Polimer), aztán jött a Pokolgép (a Pokoli színjáték megvolt bakeliten, apám Bécsben vásárolt Panasonic lemezjátszóján hallgattam), és pár hónap múlva már Judas Priestnek hívtam a papagájom. Szegény nagyanyám nem győzte a régi Singer varrógépén a farmerek leszűkítését, hozzá martfűi, fehér, magas szárú Puma, a pesti Hunky Punkyban vásároltam egy fekete Kill ’Em All-pulcsit – így festett egy szentesi metálos a nyolcvanas évek végén! Végül az old school thrashnél kötöttem ki, ez lett az én műfajom, ami persze akkor, mikor ebbe az alműfajba beleszerettem, még nem volt old school. Metallica, Testament, Voivod, Venom, Sodom, Megadeth, Anthrax, Overkill, Exodus, Destruction stb. – na és persze elsősorban és mindenekelőtt: a Slayer. Harmincnyolc évesen, 2012-ben Bukarestben voltam egy Slayer-koncerten, aminek annyira a hatása alá kerültem, hogy utána elhatároztam, sose megyek többet metálkoncertre. Mert ennél jobb már úgysem lesz. A csúcson kell abbahagyni, gondoltam. Szerencsére nem tudtam tartani magam az ígéretemhez. Szerencsére, mondom, mert ha tartottam volna, akkor nem láttam volna a Kvelertakot, a Behemothot, a Kreatort, a Rammsteint vagy a Tribulationt. Már nem küzdök a tizedik sorban, se az ötvenedikben – a pult mellett állok, iszom a lebutított fesztiválsört, hagyom, hogy a talpamtól a fejem búbjáig átjárjon a zene, figyelem a brutális szertartást, és néha megengedek magamnak némi bólogatást és léggitárt.

Metálosnak lenni nem jelenti azt, hogy az ember csak metált hallgat. Én például nagyon szeretem Mozartot, Händelt, Rossinit, Wagnert, Zappát, Hendrixet, Coltrane-t, az A. E. Bizottságot, a Kispált, a Dead Kennedyst, az Exploitedet, a Misfitset, a C. P. G.-t vagy éppen a Vágtázó Halottkémeket. Meg még egy csomó mindent. De a metál számomra sokkal több, mint zene. Identitás. A barbár identitásom része. Amikor 38 évesen, 2012. június 4-én éjjel izzadságtól lucskosan (akkor még ugráltam rendesen) kifelé sétáltunk a tömeggel a bukaresti Római Arénából (Arenele Romane) a Slayer-koncert után (az utolsó három szám: Angel of Death, South of Heaven, Raining Blood) a romkocsmák felé, akkor döbbentem rá, hogy ez már mindig így fog maradni. Így maradtam, baszki. Nem nőttem ki. Közéjük tartozom. Ők az én népem. Tesók. Metáltesók. Barcelonában a sötét éjszakában félrészegen ölelkezünk egy sevillai sráccal, csak mert rajta is Kvelertak-póló van, és szerinte is a Meir a világ egyik legjobb lemeze (pedig Rammstein-koncerten voltunk). Ha a strandon meglátok egy King Diamond-, Motörhead- vagy Napalm Death-tetkót valakin, megdobban a szívem, mint egy lappnak, ha New Yorkban egy másik lappra lel. Egyszer, évekkel ezelőtt felhívtam Pándi Balázs barátomat, és közöltem vele, hogy az esti Mayhem-hangversenyre sajnos nem tudok menni (hónapok óta készültünk erre a koncertre), mert a csajomnak beállt a nyaka, éppen injekciót kap a János kórházban, egyedül vagyok a gyerekkel otthon. Nagyon fájdalmasan csenghetett a hangom, mert Balázs rögtön nyugtatni kezdett: „Ne edd magad! Előfordul az ilyesmi. Nagymamámnak egyszer kifordult a bokája a kertben, ápolnom kellett, és nem tudtam menni Cannibal Corpse-ra. Tökéletesen tudom, mit érzel.” Hát persze, hogy tudja, hiszen metáltesó!

Én magunkra, a metalistákra mindig úgy gondolok, mint egy maréknyi megöregedni képtelen gyermekre. Egy kicsiny titkos szektára. Aztán elmegyek valami jelentősebb fémzenei ördögűzésre, és rádöbbenek, milyen sokan vagyunk. Te jó ég! Rengetegen. Alig lehet lépni. Fiúk, lányok vegyesen. Öreg és fiatal. Cégvezető és csöves. Mindenféle népek. Még írók, költők is. És az irodalmi szakma megannyi szereplője: szerkesztők, fordítók, kritikusok stb.

Három évvel ezelőtt jutott eszembe, hogy felkérnék olyan szerzőket, akik valamilyen viszonyban vannak a metállal, ugyan írják már meg, pontosan milyenben. Mindenféle válaszok jöttek. Egészen meglepők is. Para-Kovács Imre például a Galaxis talán legszebb Motörhead-dolgozatát írta meg úgy, hogy rühelli a metált, mert ő történetesen punk – ahogy Puskás Panni is. (A kötet szerkesztése közben rá kellett jönnöm például, hogy milyen ambivalens a punk és a metál viszonya. Nem találkoztam még olyan metálossal, aki ne rajongott volna a punkért – hiszen punk hatások nélkül nincsen rendes metál –, a punkok viszont mélyen lenézik a metált.)

21 szerzőt kértünk fel, és mindössze annyi volt az elvárásunk, hogy prózát írjanak. Novellát, tárcát, vallomást, emlékiratot, lemezkritikát, esszét, tanulmányt, naplót, koncertriportot vagy amit akarnak – mindegy, csak próza legyen és a metálról szóljon. Ennek megfelelően e könyv műfajilag meglehetősen sokszínű lett: Szécsi Noémi érzékeny és finom novellát írt, Urbán Bálint szakdolgozatot a brazil modernség, a nemzeti identitás és a Sepultura zenekar kapcsolatáról, Tolvaj Zoltán a saját (meglehetősen brutális) önarcképét festette meg az író kölyökkutya korából, Simon Márton pedig egy majdnem szabályos lemezkritikát küldött nekünk.

A dalokat a szerzők mind saját maguk választották, semmilyen nyomást nem gyakoroltunk rájuk, csupán annyit kértünk, hogy egy zenekarról ne írjanak többen is. Ennek ellenére – meglepő módon – a kötet időben a metál teljes történetét felöleli: elkezdődik 1970-ben a Black Sabbathtal, és az utolsó dal tavalyi, 2022-es. A metál alműfajokat tekintve is rendkívül sokszínű a könyv: hard rock (ősmetál), klasszikus brit heavy, thrash, black, dark ambientes black, death, glam, nu, progresszív, industrial, groove stb. (sőt még egy fikciós, vagyis kitalált zenekar is szerepel a sorban). Van itt – az előadók nemzetiségét tekintve – amerikai, brit, norvég, német, brazil és magyar metál…

Szóval ez a könyv a metálzene egy lehetséges története. Egy speciálisan magyar és speciálisan irodalmi szemszögből. Ha csak feleannyira fogja élvezni az olvasó a szövegek befogadását, mint amennyire a szerkesztő élvezte a munkáját, akkor már megérte.

Stay brutal!

Cserna-Szabó András

a kötet ötletgazdája és szerkesztője

Bp., 2023. február 16.

Cserna-Szabó András

(1974)

fotó: Németh Dániel

Szentesen a Metaxa nevű heavy/speed/power metal zenekar alapító tagjaként indult pályafutása a nyolcvanas évek végén, azonban zenei karrierje gyorsan derékba tört, mert nem tudott megtanulni gitározni (se). (Pedig már egy pár használt westerncsizmát is beszerzett az amerikai koncertturnéra.) Sajnos a Metaxa együttes is hamar felbomlott, és mindössze egyetlen versszaknyi dalszöveg maradt fönn a méltán elfeledett banda munkásságából: „Van egy piros gomb a Földön / Ne nyomjátok meg, könyörgöm / Mert kipusztulnak az emberek / S ti sem lesztek rockerek!”

Tolvaj Zoltán Stay Brutal! Black Sabbath: Planet Caravan (1970)

Nagyobb baráti lakomák után és kisebbfajta személyes megújulások előtt szokásom elzarándokolni egy-egy kihalt temetőbe. Az egyik kedvenc, ódon hangulatú helyszínemet időközben elválasztotta a főváros keleti peremétől az M0-ás körgyűrű. Hiába határolja sűrű erdő és gazos rétek, a kamionok morajlását akkor is hallom, ha tövig felnyomom a fülembe a bogyós fejhallgatót, és csutkára tekerem a hangerőt. Felcsendül a korai Iron Maiden. Csendben lépkedek a vadszőlővel és mohával vastagon benőtt kripták között. A talpam alatt beszakadt sírok. Az üresen tátongó mauzóleumok közül csak igen kevés maradt épségben. Az 1905-ben alapított kis temető már a II. világháborút követő években elhagyatottá vált. Visszahódította a gótikus dzsungel, a parcellák eltűntek az avarréteg alatt, és a betonszarkofágok belesüppedtek a porhanyós talajba. A legmasszívabb építményeket is réges-rég kirabolták a benne nyugvók földi maradványaival együtt, és a kegyeletsértő hullarablók egy valóságos szeméttelepet hagytak maguk után. A kifosztott sírokon nem látok 1944-nél régebbi elhalálozási évszámot. A meggyalázott kripták priccsei itt-ott még épségben vannak hat láb mélyen, mintha egykori lakója csupán kiruccant volna levegőzni. Olyan, mint egy túlvilági kaszárnya, amely elnéptelenedett egy váratlan riadóra. Az is lehet, csupán én maradtam le a Végítélet harsonáiról, akár a hozzám hasonló, süket civilek. Fülemben szól a Fear of the dark, galoppozik Steve Harris basszusgitárja. A temető bejárata fölött már nem ível át, nem árnyékolja be a naplemente fényét a csábító, ám egyben fenyegetést sugalló vasrács: „Feltámadunk”.

A szunnyadó temetőt egy decens kertvárosi lakóövezet szegélyezi. Fantomszerű, kísérteties fáin túl ott virítanak a tengerkék műanyag medencék, mellettük pedig rikító rózsaszín gyermektriciklik hevernek a zöld gyepen. A nyitott garázsokban frissen mosott, családi szedán. Elmerengek a két világ partjai közt. Tulajdonképpen turistáskodni járok ide. Üres temetőkbe és teli otthonokba. Anyám otthon egy kecses urnában nyugszik. Egy kibelezett bárszekrény belsejében, amit ő maga tervezett a nappali sarkába. Nagyszüleim vidéken töltik örök nyugalmukat. Túlvilági gondozásukra akad pár távoli rokon.

Amint beköszönt a naplemente, visszafordulok az egyik letört fejű kőangyalkánál, majd megpihenek a temető központi feszületénél, amit egy évszázada emeltek a gazos ösvények találkozásánál. Indigókék derengésben lebegnek a felforgatott sírhantok a borostyán alatt. A Spotify shuffle üzemmódba vált, így Maiden helyett felzeng a Black Sabbath. Letelepszem az egyik nyirkos sírtömbre. Bár itt nőttem fel a közelben, a közelmúltig tudomásom sem volt erről a szinte nem e világi helyről, pedig már a kilencvenes évek derekán itt lógtunk a pár sarokra lévő Café Biliárdban a spanokkal. Bőgettük a kerek lámpás, felszpoilerezett Ladákat és a feltuningolt Simpson mocikat. Az ott összeverődő, nálam jóval idősebb srácok aztán levittek egy balatonföldvári diszkókommunába, ahol a különféle zenei stílusok képviselői békésen megfértek egymással. Hazai fénykorát élte a Music Television. Szilka haverom például egyszerre rajongott a Sziámiért és a korai Tankcsapdáért, a diszkós Buksza viszont hamisítatlan divatmajom volt, és kizárólag a nyálas slágereket nyomatta. Efefke, a visszahúzódó és lasponya Cure-rajongó szinte semmitől nem jött izgalomba a Lullaby hegedűbetétjén kívül. A zenei ízléssel alig rendelkező, dadogó melós srác, a Duhaj viszont bármire fel tudott pörögni, de a lakodalmas zene volt a kedvence. Végül ott voltam én, a kiforratlan, zsenge egyed, akiből még bármi lehetett.

A balatonföldvári estéken bőszárú farmerben, színes NFL-dzsekiben és hetyke baseballsapkában vonultunk a Balaton víztömege felé. A parton már vibráló űrállomásként dübörgött a diszkó, ami jóval impozánsabb és monstruózusabb volt az Ikarusz Művelődési Ház zeneterménél, ahová előtte jártunk bulizni. Sose voltam nagy híve a hajcihőnek, alig tizennégy évesen túl béna voltam a csajozáshoz, inni gyűlöltem, és a céltalan ugrabugrálás még az előzőeknél is nehezebben ment. Éjfél előtt leléptem, és visszakullogtam a városközpontban lévő szállásra.

A régi építésű, ódon házikót pár nap leforgása alatt alaposan felforgattuk. Az előtér és a konyha teleszórva üres kólás- és vodkásüvegekkel, joghurtos poharakkal és péksütik maradványaival. A szajrét a srácok hajnalonta lopták a szállás mellett lévő ABC raktárudvarából közvetlenül nyitás előtt, miután a szállítók kipakolták a holmit, de a személyzetnek még nyoma se volt. Máig nem értem, hogyhogy nem buktunk le azonnal. A tömör falú házikó hűvösében azon töprengtem, mit keresek itt, hiszen eleve szorongok a diszkótól. Gyűlöltem a vonagló pozőrködést, a sótlan alakoskodást, a buta szintetizátorzajt, amitől alkalmam sem volt a verbális ismerkedésre.

A szálláson egy szótlan, Viktor nevű sráccal töltöttem az éjszakákat. Igazi különc volt ő, aki nem tartozott szorosan a társasághoz. Nem volt sem divatmajom, sem buligép. Nem arcoskodott. Nem vasalta naponta a fluoreszkáló flanelinget, nem sikálta körömkefével a bőszárú gatyát, hogy kiszedje belőle az előző éjjeli hányást. Nem fosztott ki reggelente vidéki ABC-ket. Nappal se jött velünk strandra. Azt mondta, allergiás a napfényre. Soha nem mozdult ki a hűvös falak mögül, és a konyhában gubbasztott egy romos búboskemence mellett, miközben sápadt képpel bambult a semmibe. Hosszú, csimbókos haja teljesen eltakarta a pattanásos rókapofáját. Szilka és Buksza állandóan froclizták és válogatott sértéseket vágtak a fejéhez: „Teljesen kész a csávó!” „Hagyd má’! Totál igénytelen!” A szentmihályi Ikarusz Művelődési Ház diszkójában összeverődött társaság kedvenc szavajárása volt ez. Mindenre és mindenkire ezt szajkózták; kocsira, cipőre, pólóra, hajra, kajára, faszira, csajra. „Igénytelen.”

Viktorral nehezen ment az ismerkedés. Kezdetben megvetéssel méregetett, és folyton lefikázta a Minnesota Vikings dzsekimet, vagy sarokkal rátaposott a hófehér Adidas cipőmre. Amikor éjjel betoppantam és megzavartam, azonnal felszívott egy jókora adag turhát a garatja mélyéből, és diónyi amőbákat csulázott távolról a lábam elé. Azon végképp kiakadt, hogy Camparit iszom talpas pohárból, ráadásul Fantával hígítva. Míg Bukszáék a diszkóban lógtak, Viktor esténként magába diktált egy üveg Jemná vodkát. Amikor bebaszott, morózus fejjel kitépte a magnónkból az MC Hammert, és jó messzire hajította a kazit. Elkezdtem fülelni rá, hogy miket hallgat helyette, és a velőtrázóan dinamikus, néhol egészen beteges árnyalatú zenék egyre szuggesztívebben hatottak rám. Korábban ismertem már a Queent és az AC/DC-t, de a rókaképű Viktor muzsikáiban egészen eszméletlenül szóltak a hangszerek. Primer nyersességgel ontották magukból a sötét, mégis pozitív energiát, mintha a bakelitlemez sötét fonákja, vagyis a kazetta tiltott B-oldala került volna a lejátszóba. Szaggatott tempók, eszelős gitárfutamok, kásás riffek. Elképesztő őrlés és zúzda. Pár óra után úgy éreztem magam, mintha bedobtak volna az újpesti nagymami Csemege-üzletében lévő ipari kávédarálóba, vagy mintha Stephen King mángorlója akarná összeroppantani a csontjaim.

Egy-egy zsigeri énekes öblös hörgése olyan volt, mintha megnyílt volna egy szartól eldugult lefolyó, ami szörcsögve habzsolni kezdi a szennyvizet minden égi és földi csatornát megtisztítva. Egyből magával ragadott a kloákás kakofónia radikális ősereje és őszintesége.

Viktor jóvoltából hamar felfogtam, hogy rengeteg különböző hangképzési technika létezik a metálzenében. Néha bugyborékoló hörgés helyett sikoltozni kezd az énekes, mintha egy rozsdás zsilettpengével nyiszálnák a torkát. Előtte csak egy alföldi disznótoron hallottam hasonlót. Akkor szinte együtt éltem a sikító állat utolsó lélegzetvételével, éreztem a torkában átmetszett inak recsegését, miközben dobhártyámban lüktetett a kínja, a pogány rítus körül acsarkodó kutyák csaholása, akiket izgalomba hozott a forró vér és a belekből kibuggyanó langyos fekália gőzölgő szaga. Pár zeneszám vége is pont ilyen. Az áldozati állat egy szusszanással megadja magát a küszködő böllér akaratának, aki a bordái közt térdepelve addig szorítja és kaszabolja, míg ki nem fogy minden szusz a visító tüdejéből.

Viktor arca hajnalra teljesen kisimult. A szeánsz végén odakuporodott a búboskemence oldalához, benyakalta a maradék vodkát, majd elhúzott aludni. Végre megvizsgálhattam a gyűjteményét. A krómozott, diszkós kazetták helyett csupa gagyi BASF-szalag állt glédában egy kopott cipősdobozban. A címkéken számomra akkor még ismeretlen, néhol ijesztő nevek: Napalm Death, Morgoth, Entombed, Deicide, Carcass, Cannibal Corpse.

Egyik este túl sokáig lebzseltem a tóparti diszkóban. Bukszáék épp éjféli szünetet tartottak, ami abból állt, hogy a borsos árú diszkóitalok helyett az egyik stég alá rejtett piát gyorsan benyakalták. A félénk gruftie, Efefke torkán is leerőltettek egy kétdekás, tömény szeszt, aztán én következtem. „Húzóra!” Kiabálták. Máig emlékszem, ahogy a perzselő folyadék elöntötte a gigámat. Másnap semmire nem emlékeztem életem első filmszakadással járó bebaszásából, csupán tompa zörejek és zagyva snittek kavarogtak az elmémben.

Fölöttem a földvári dizsi sivár mennyezete. Csillogó diszkógömbök, villogó stroboszkópok a szárazjég fullasztó ködfelhőjében. Egy nálam pár évvel idősebb csaj rángatni kezdte a garbóm nyakát, és valahogy felráncigált a padlóról. Pörögni kezdtünk a tánctéren. Először az All that she wants szólt, majd a Wicked game. Ez utóbbi alatt váratlanul megcsókolt, ledugta a nyelvét a számba, és szinte kotorászni kezdett a garatomban. Ellepte az egész torkomat a gin-tonik kesernyés íze, amit mentolos rágóval próbált leplezni. A sminkje az éjszaka során teljesen szétkenődött, mintha egy bélyegzőpárnát nyomtak volna az arcához, és a szemöldökét egy ácsceruzával húzták volna ki. Álla piroslott a rúzstól, mintha behabzsolt volna egy tál céklasalátát. A csókot követően, ami inkább hasonlíthatott maszatos kölyökkutyák marakodására, átvonultunk a nagyterembe, ahol bömbölt valami infernális zene. Újból forogni kezdett velem a világ. I know what I want / And I want it now / I want you / cause I’m Mr. Vain.

A következő snitt: a mólón ébredek. Fejem a vaslépcsőn, lábaim a vízben. A fehér Adidasom csupa hínár és iszap. Fülcimpámig érő hajam csupa ragacsos csimbók. A bordó garbóm köldökig lehányva. Hogy a hányás a sajátom, vagy valaki másé, nem tudtam megállapítani. Nem volt benne legendás krumpli- és répadarab. Csupán a zöldessárga epe kondenzcsíkja. Sliccem félig lehúzva. Hiába rángattam, beragadt a cipzár. Beljebb minden csupa nyálka és váladék, ami itt-ott cserepes és száraz, mint eső utáni járdán a csigák nyomvonala. Akárhogy igyekeztem, nem tudtam visszaemlékezni semmire. Körülöttem a Balaton hullámainak bárgyú csattogása. A koromsötétben tompán dübörgött a diszkó. Az egész épület ütemesen rázkódott és remegett, bum, bum, bum, akár a légvédelmi ütegek a vaskupolában. Szédülni kezdtem. Belekaroltam a lépcsőkorlátba, hogy fel tudjak állni. Ehelyett kétrét görnyedtem, beleokádtam a vízbe, majd nekiálltam kitisztítani a garbómat a magyar tenger sötét vizében.

Valahogy elvánszorogtam a szállásra. Ahogy beléptem az ajtón, Viktorral a tekintetünk egyből összetalálkozott. Épp vérben forgó szemekkel guggolt a konyhaszéken, és egy recés késsel vagdosta az alkarját. Hadonászni kezdtem és ordibálni, mert nem hallottunk semmit az üvöltő zenétől. Amikor odarohantam hozzá, fenyegetően felemelte a kést, mint egy sarokba szorított vadállat. Suhintott párat felém, majd beleállította a hegyét a konyhaasztalba. Feltápászkodott, és leültetett egy székre. Továbbra sem hallottam, hogy mit mond, de mocsári hüllő tekintete szerencsére kezdett kitisztulni. Elém tolt egy poharat, amit színültig töltött vodkával, majd a magnó felé mutogatott, és elkezdett ördögvillázva headbangelni. Finished with my woman ’cause / She couldn’t help me with my mind / People think I’m insane because / I am frowning all the time. A gitárok torzított lüktetése, a darabos, kvintváltó melódiák és a riffek zsongása fényt gyújtott az elmémben. Minden korty után egyre jobban eltelített a Black Sabbath akusztikus alkímiája, és egyre jobban szomjaztam a zenére.

Viktort akkor láttam először elmosolyodni. Gondosan rátöltött a poharamra, miközben a vállamat rángatva üvöltötte a refrént. Can you help me / Occupy my brain? / Oh yeah! Letépem magamról a lehányt, burgundi garbót, és nekiálltam Viktorral headbangelni. Nem tudom, hogy órákig léggitároztunk, vagy csak pár percig, annyira eksztázisba kerültem. Miközben a hajunkat rázva acsarkodtunk és vicsorogtunk egymás pofájába, a kiáltozása egyre érthetőbbé vált, és elkezdtem felfogni, mit is próbált velem közölni. „Te nem tartozol közéjük! Érted? Te nem közéjük tartozol!” Ezen a ponton ismét elhomályosult körülöttem a világ, és mire felocsúdtam, már egy másik nóta szólt. In the fields, the bodies burning / As the war machine keeps turning / Death and hatred to mankind / Poisoning their brainwashed minds.

Már teljes intenzitással zúdult ránk a Sabbath ördögi muzsikája. Valósággal beterített minket, mint egy sűrűn szőtt, fekete pokróc. Eközben elszabadult a pokol fehéren izzó tüze. Viktor először kiállt a konyha közepére, és szoborszerű, heroikus pózba vágta magát. Egy partvist tartott a kezében, amit a következő számot nyitó cintányérok ritmusára lengetni kezdett, majd tartotta a nyelét, mint Arthur király híres kardját, az Excaliburt. A tér megtelt elektromos feszültséggel. Amint beléptek a gitárok, Viktor lesújtott a partvissal, akár egy Beethoven-szimfóniát dirigáló, tébolyult karmester.

Azt hittem, kápráznak a szemeim, amikor megláttam, hogy szisztematikusan szétveri a konyha berendezését, majd a ház többi részén szaladgálva, mint egy eszelős törpe, hörögve lesújt a mennyezeti lámpákra. A sorban felrobbanó villanykörték vonalán egyre terjedt az áldásos sötétség, miközben a megvadult faun a romok között galoppozott. Nem kímélte a tányérokat és a poharakat sem. Legvégül a kis, kertre néző ablak üvegét törte be a partvis fokával, majd átszellemült mosollyal elterült a szétspriccelt üvegcserepeken.

Mire a többiek hazaértek, Viktor magzatpózban hevert a kemence mellett. A betört ablakon át derengett a hajnal. Bukszáék letették az ABC mellől lopott napi ellátmányt, majd körülnéztek. Furcsának tartottam, hogy szóvá sem teszik az apokaliptikus látványt, amely fogadta őket. Fanyalogva átléptek a véres szilánkokon fetrengő Viktor teste fölött, és elkezdték flegma képpel bekanalazni a lopott kefirt, miután kivették a magnóból a Black Sabbathot, és beraktak helyette egy DJ Bobót. „Baszki! Ez totál igénytelen!”

Bukszáék nappal sem aludtak túl sokat. Akkoriban még alig tűnt fel nekem, mi az a sok színes tabletta és fehér por, amit a reggeli kávéval együtt bevettek vagy felszippantottak. Délelőtt tízkor már a strandon pörögtünk, bár mindenki elég lestrapált állapotban volt. A diszkó épülete a nap ezen szakaszában szinte idegen és valószerűtlen. Nincs semmi funkciója, és nyoma sem volt benne az előző éjjeli, fergeteges partinak. Hét ágra sütött a nap. Bódultan heverésztünk a gyepen, amikor Szilka megsúgta, hogy jobb lesz, ha vigyázok Viktorral. Túl necces és labilis a srác. Ekkor tudtam meg, hogy Viktor tulajdonképpen a szállásadónk és a házigazdánk. Az öreg házikót az édesanyjától örökölte, aki nemrég meghalt rákban.

Szilka a rövid beszélgetést követően elbóbiskolt, bennem pedig az előző éjjel hallgatott zenék kavarogtak. Sajnáltam Viktort, másrészt jóleső érzéssel töltött el féktelen és kötetlen energiája, és a sallangmentes együttérzés, amit felém tanúsított. El sem tudtam képzelni, mekkora fájdalmakon mehetett keresztül. Számomra kamaszként még felfoghatatlan volt, hogy valaha meghaljon az édesanyám.

A strandról délután elhúztuk a csíkot, miután a verőfényben történő hibernáció megtette a hatását. A srácok alapozni akartak, így beültünk egy kocsmába a városközpontban. Egy söralátéttel játszadozva egyre inkább úgy éreztem, hogy Bukszáéknak sejtelmük sincs a napfény csodás természetéről, és nincs se értelme, sem valódi tartalma a velük folytatott beszélgetésnek. Mintha egy tejüvegen át szemlélnék a valóságot, amiben minden dolog csupán egy lehatárolt termék, múló divat és könnyelmű pénz. Általában mindig csak a verdák és a gádzsik, a ruhák és a foci körül zajlott a vaker. Ám egyszer csak arra lettünk figyelmesek, hogy a Kukori nevű srác, aki előző éjjel verődött a társasághoz, feláll és odasétál a söntéshez. Amikor a kocsmáros nem figyelt, letakarta a pultra tett JVC magnót egy törölközővel, majd a hóna alá csapva, fütyörészve kisétált vele az utcára. Alig hittünk a szemünknek. Olyan elegáns mozdulattal rántotta ki a berendezés zsinórját a konnektorból, mint egy karibi mesterhorgász, és a jelenet abszurditását csak fokozta, ahogy drámai hirtelenséggel elhallgatott a rádióban addig üvöltöző Animal Cannibals. Yo! Yo! Józsefváros! Sötét ez a hely, há-há-há… Világos!

Villámgyorsan elpucoltunk onnét. Ekkortájt szembesültem először azzal a kifejezéssel, hogy kleptománia. Kukori ugyanis másnap hajnalra tökélyre fejlesztette az ABC-raktár kirámolását. Egy raklapnyi áruval toppant be a verandára, és amikor felvontuk a szemöldökünket, ő csak annyit fűzött hozzá, hogy ne aggódjunk, mert elcsórta a szállítólevelet is, így tulajdonképpen olyan, mintha nem is lett volna soha semmiféle áru.

Mivel a dolgok kezdtek kissé elfajulni, így az utolsó estén egyáltalán nem mozdultam ki a srácokkal a diszkóba. Egy darabig mondogatták, hogy „hang vagy, drusza”, majd legyintettek, és elhúzták a csíkot. Nem akartam többé diszkógömböket és fullasztó szárazjeget, csak az előző nap hallott Paranoidot és a War Pigst, és a szaggatott gitárok hangszőnyegét hallgatni Viktorral, aki időközben egészen megszelídült. Ezúttal egy békés és derűs – partvisnyél nélküli – szakszemináriumot tartott. Kitakarította a lakást, majd leültetett a konyhaszékre. Tömény szesz helyett csak egy üveg Dreher szisszent előttem. Viktor egy szakadt Ride the Lightning pólóban cserélgette a kazikat, és órákig DJ-zett a Kukori által lopott JVC magnóval. A szobája, ami előttünk mindig zárva volt, ezúttal tárva-nyitva. Poszterek borítottak minden szabad falfelületet. Tátott szájjal bámultam az ifjú James Hetfield alakmását, ahogy a tökénél lengette lángoló gitárját, a hófehér Gibson Flying V-t. Viktor elindította a 1984-es Jump in the Fire EP-t. Engem a kislemez B-oldalán lévő Seek & Destroy című, katartikus nóta középtempós pulzálása nyűgözött le. Éles pentaton riffelését egyből megtanultam eljátszani, amikor a tizennegyedik szülinapomra kismotor helyett kaptam egy ócska Fender Stratocaster gitárt, vagyis a legendás hangszernek egy gagyi, ázsiai másolatát. Ahogy Viktor belelendült a szemináriumba, idétlennek éreztem magam a márkás, légpárnás cipőmben, a tarka NFL-dzsekimben, és a pufók arcomat keretező függönyhajammal. Elhatároztam, hogy az első gimnáziumi évnyitóra jókora sörényt növesztek a búrámra.

Viktorral később Pesten is tartottuk a kapcsolatot. Bőszárú farmer helyett szakadt terepnadrágban tekertünk ki az újpesti lengyelpiacra biciklivel, ahol bagóért be tudtuk szerezni a legextrémebb muzsikák friss kalózkiadásait. Így került birtokomba az első Sepultura demó (kiadója még a brazil Cogumelo records!) és a Paradise Losttól a kultikus Gothic. A gimnáziumi megnyitóra már valóban az államig leért a hajam, és egy …And Justice for All pólóban feszítettem a fehér ünneplőm alatt. Suli után is Viktorral és a haverjaival bandáztunk. Alaposan bezabáltunk a Király utcai ingyenkonyhán, majd a szimatszatyrot teletömve olcsó piával berontottunk az Akela ingyenes koncertjeire a Pecsába. Életre szóló barátságok köttettek a Városliget foltos gyepén. Senki se fikázott és basztatott senkit, az igénytelenség pedig nemhogy cikinek számított, hanem egyenesen az volt a menő. Campari helyett kannás bort vedeltünk, vigyorogva pöfékeltük a tigriscsíkos dobozú, puha Sophie-t, és harsányan megvetettük azokat, akik hamis divatcuccokban majmolták a Los Angeles-i rapperek stílusát.

Életembe beköszöntött az egészséges primitivitás derűs időszaka, amit a rockertársadalom szabadelvű keretei biztosítottak. Gyűjtöttem a kazikat, és tizenöt évesen már road, vagyis kifutófiú voltam egy menő gótikus metálbandánál, akik akkorákat zúztak, hogy a zene hangja áthatolt mindenen, akár a földi anyagon a sugárzó neutrínók. Egyre jobban ment a virgázás a gitáron. Ez nem elütés, nem virágzás, hanem a gitárhősök fénykorában használt technikai villongás, amit manapság a megvető shreddelés kifejezéssel illetnek. Oktondi lázadásunk olykor pont ugyanolyan szapora és elhibázott, amorf és céltalan volt, mint a véget nem érő, robotikus skálázás a hangszer kitekert nyakán.

Kedvenc szórakozásunk volt a buszon közlekedő utasok megbotránkoztatása. Gyűjtöttük a ránk szegezett, riadt pillantásokat, ahogy a bevásárlószatyrot cipelő nénik megpillantották a Butchered at Birth vagy a Tomb of the Mutilated feliratú pólóinkat. Nyilván nem azért képedtek el, mert olyan jól tudtak angolul, hogy egyből dekódolták a Cannibal Corpse anatómiai témájú szövegkönyvét, csupán a mellkasunkra vasalt, gyomorforgató lemezborítók ábrái verték ki a biztosítékot. A felvágott hasüregéből a saját bélrendszerét felzabáló zombi, vagy az iszamós kripták fedelén kefélő és menstruációs cunnilingust gyakorló élőholtak látványa, illetve a mészárszék csilingelő húskampóira akasztott magzatok látványa akkoriban még nem volt teljesen megszokott a tömegközlekedési járműveken.

Suli után a Nyugati pályaudvar melletti metálboltba siettünk, ahol a rommá varrt eladó fickó átmásolta nekünk a legfrissebb zenéket. Így fedeztük fel a skandináv deszkatemplomok felgyújtásáért, és a zenésztársa rituális meggyilkolása miatt elítélt, ma már szabadlábon alkotó, obskúrus zseni és anarchista aktivista, azaz Varg Vikernes egyszemélyes bandáját.

A Burzum első demóját a 4-es, 6-os villamoson hallgattuk rongyosra egy Moloch nevű haverommal, akivel testvériesen osztoztunk a Dyras walkmanom fülhallgató zsinórján. Varg erdei károgása, a zenéből áradó egzisztenciális düh, a fungális tónusokkal színezett, norvég dohszag, a humusz- és avarillat éteri perverziója, illetve a csernozjomban elásott, tömény agónia oly elementáris hatással volt ránk, hogy elfelejtettünk leszállni a villamosról a Margit-szigetnél, ahol esténként gyülekeztünk a horda többi tagjával a Palatinus stranddal szemközt lévő, ruppótlan kis sörözőnél, majd bevonultunk az akkor még kihalt sziget sűrűjébe, hogy a Szent Margit-kolostor elhagyatott romjai közt az elemes magnón feltekerjük a hangerőt. A nagyrét gyepén elszórt társaságok. Égő cigarettáink csücskei elszórt csillagvárosokként pislákoltak a sötétben.

Fekete népviseletünk ellenére ritkán érintkeztünk a többi csoporttal. A bőrszerkós glammereket elkerültük. Hallani sem bírtuk a Queensrÿche nyöszörgését és a Kiss piszlicsáré stadionrockját. Ugyanazt a sivár konzuméletet hirdették, ami elől mi a trogloditalét mámorába menekültünk. A szakadt punkokat rühelltük, mert csak a tarhálás végett bratyiztak. Ám Moloch haverommal végül – a trikóinkon található feliratok és mágikus rúnák hasonlósága alapján – összebarátkoztunk egy másik társasággal. A következő nyáron az ő falkavezérük balatonlellei nyaralójában egyesült a társaság, vagyis az Agyrák nevű hordánk és a Mosónők klán tagjai. Újabb egészséges primitivitáson alapuló, életre szóló barátságok születtek. A Balaton ezúttal nem ígért diszkókalandokat, és nem volt pozőr strandhuszárkodás. Közös, extrém zeneimádatunk delejében pingpongozással és szalonnasütéssel múlattuk az időt. Szelíd motorosok voltunk, motorok nélkül. A tó víztükrét ezúttal egyszer sem láttuk közelről. A falka keményvonalas black metalosai el sem tudták képzelni, hogy napfény érje a csupasz bőrüket, és eleve felháborító gondolatnak tűnt a közvetlen vízkontakt a hullámzó Balatonnal.

Az egyik Mosónő-srác küllemre egyáltalán nem tűnt elvetemült fémzenerajongónak, pedig ő volt a klán csöndes hadvezére, Kóbor, aki még Viktornál is nagyobb Sabbath-rajongó hírében állt. Ehhez képest egy szolid külsejű, normálisan öltözködő, csöndes és jól fésült figura volt, bár testes szamurájalkata miatt kérlelhetetlen sziklának tűnt. Miközben ezerrel csapattuk a bulit, ő a szoba sarkából árgus szemekkel figyelt minket. El is neveztük Kóbor Securitynek. A lellei partik eksztázisában mozdulatlanul tespedt a kanapén, és órákig meg se szólalt. Ha viszont bármi affér adódott, egyetlen tőmondattal helyre tudta rakni az embert, ha túl messzire gurult az elaljasulás lejtőjén. Mert hát bizony előfordult, hogy valamelyikünk annyira bebaszott, hogy pillangókést csattogtatva üldözte a többieket a pingpongasztal körül, vagy őrjöngés közben felrúgta a füvön nyugvó bográcsot, amiben hat órán keresztül rotyogott a birkapörkölt. Hányszor hallottam tőle: „Piggy! Szedd össze magad!” Ilyenkor kelletlenül elnyafogtam neki a friss szerelmi bánatomat és a legújabb családi perpatvarokat, miközben Kóbor cinikus vigyorral hallgatott, elővillantva a felső fogínyéből kisarjadt, torz farkasfogát.

Ha nagyon muszáj volt, néha egy-egy sallert is lekevert. Ilyen eset volt az is, amikor egyszer Nagyvörössel, a csapat másik fősöpredékével elhatároztuk, hogy átruccanunk a kommunánkkal szomszédos balatonlellei diákszálló területére, mert már nem bírtuk, hogy az egyik kis vityillóból napok óta felénk integetett két, vihorászó csaj a barakkjuk bukóablakában kalimpálva és sikoltozva. Dülöngélve átmásztunk a Vörös vikinggel a rozsdás drótkerítésen, majd betuszkoltuk egymás kövér seggét a csajok szállására a szűk bukóablakon. Bent a barakkban egyből megcsapta valami a nem túl kifinomult szaglásunkat, ami savanyú dögszagra és állott ammónia bukéjára hasonlított. Körülöttünk üres szardíniásdobozok és májkrémkonzervek erjedtek a kánikulában egy hatalmas kupac mosatlan gönccel együtt. A retkes linóleumpadlón két csupasz szivacsmatrac. Rajta a két fúria várt minket anyaszült meztelenül. A félhomályban kirajzolódó látvány és a szagok hatására nyomban kedvem támadt sarkon fordulni, de a Vörös viking lelökött az egyik matracra. Alig telt pár másodpercbe, már csak a kopott lábbelink volt rajtunk az egyetlen ruhadarab.

Ez idő alatt végig a kommuna kertjében összesereglett klántagok csatakiáltásait hallottuk kintről. Csapzott fejű viking cimborám felém tekintett, és amint megpillantott engem hátára fordult ganajtúró bogárként fetrengeni és lankadozó fasszal vigyorogni a retkes matracon egy szál westerncsizmában, egyből felcsattant a sötétlő szájából – amelyből az összes metszőfogát kirúgták egy focimeccsen – a ziháló, bajtársias röhögés, ami lendületet adott az eseményeknek.

Rajta egy enervált, vézna csaj kezdett el darabosan lovagolni, miközben üvegből vedelte az ürmösbort, rajtam pedig egy szemmel láthatóan szentimentálisabb és lelkesebb, dundi, cigány papnő ringatózott előre-hátra, akár a dagály során ritmikusan parthoz verődő csónakok.

A klán tagjai eközben tüzet gyújtottak kint, és már ezerrel bömbölt a Slayertől a Seasons in the Abyss. A fújtató dagi szájából áradó, acetonnal kevert hamutálszagtól okádni tudtam volna, de ezzel kontrasztban az altesti ingerek konkrét realitása, a frikciós mozgások kipárnázott, animális súrlódása és az esetlen vadállatiság gyengéden kamaszos elegye mégis elrepített abba az alantas bolygóközi dimenzióba, ahol kissé ellentmondásos, örökre anonimitásban maradó, személytelen gyönyörrel telítődtem. A mosdatlan alkóvtündérek az akció manővereit erős, pösze tájszólással és elaléló torokhangon taglalták maguk között. Nagyvörössel néha összenéztünk zavartan, és felmutattuk a hüvelykujjunkat. A diadal univerzális kézjele egyikünk részéről sem tűnt teljesen meggyőzőnek. Épp bevégeztük volna a keserves, khthonikus hadjáratot, amikor kicsapódott az alkóv ajtaja, és belépett rajta egy szemüveges, kopaszodó, fehér inget és kék vászonnadrágot viselő, középkorú pedellus, aki lerángatta rólunk a csajok verejtékben úszó testét.

Vörössel egyből tágra nyílt a pupillánk, és visszatértünk az önkívületből. Kicuppantunk a vágy barlangrendszeréből, akár a kínos üzekedés közben elkergetett kutyák, majd csukafejest ugrottunk a bukóablakon, és szélsebesen átmásztunk a rozsdás drótkerítésen.

Amint lehuppantunk a kommuna gyepére, tribális testvéreink egyből körülálltak minket, és torkuk szakadtából hahotáztak. Meztelen, lestrapált testünk minden részletét szóvá tették, miközben mi a talajszintről fel se emelve a fejünket mutogattuk felváltva feléjük a Victory! és a Nyasgem! univerzális kézjelét. A tábortűz gyér fényénél aztán megszemléltük egymást. Egyből leesett, hogy nem csak a szögesdrót okozta sérülésektől vagyunk tetőtől talpig véresek. A pedellus szigorú tekintettel méregette a társaságot a papnők ablakából, de végül nem hívta ki a rendőröket, és undorodva áthajigálta a holminkat a kertbe. Vörössel kimerülten legyintettünk, majd elaludtunk a ropogó tábortűz tövében.

Félálomban a bolygók karavánjával vonultam a Tejút dűnéi közt, miközben Tommy Iommi éjsötét Gibsonja ontotta a dallamokat. Lomhán hömpölyögtek a planéták, hol alábuktak, hol felmerültek az égbolt síkján, miközben az ágyékomban lüktető zene úgy elringatott, mintha bandukoló tevék hátán utaznék. Le és fel mozogtak végig, akár a dagi papnő puha teste. Egyszerre éreztem magam körül porhanyós szárazságot és a fodrozódó Nílus párás levegőjét. Mintha hélixmozgású füstként szeltem volna át a kozmoszt egy felcsavarodó DNS-spirál alakjában, ami egyszerre lehet égig érő paszuly és Jákob lajtorjája. Egy sivatag szélén ébredtem irdatlan szomjúsággal. Minden pórusom bezárult, akár egy vén tuareg ráncos szemhéja a Szahara homokviharában.

A kihunyt tábortűz pislákoló parázsszőnyegénél Kóbor végig ott ült egy kempingszéken. Amint kinyílt a csipánk, egyből felkapott minket, és a hajunknál fogva bevonszolt a nyaralóba. Nagyvörösnek és nekem is lekevert egy sallert, majd ledobott minket a padlóra, és a klántagok színe előtt kinyilatkoztatta a verdiktet: „Nézzétek ezt a két, kőkemény idiótát! Mekkora kretének… Holnap jöttök velem Siófokra a dokihoz, értitek? És örüljetek, ha csak ennyivel megússzátok.”

Kóbor atyai kirohanásai általában nem tartottak sokáig. Szelíden elindította a CD-lejátszót, amiből az álmomban hallott Planet Caravan duruzsolt tovább. Ezután az időszámításunk előtti 5. században élt japán mester, Szun-ce híres művéből, A háború művészetéből idézett: „Nehéz terepen ne állj meg: folytasd az utat. Bekerített terepen: dolgozz ki stratégiát. Halálos terepen: harcolj!” Másnap betuszkolt minket a Ladába, és elvitt a siófoki ambulanciára. Kaptunk tetanuszt, pirulákat és krémeket, hogy alaposan fertőtlenítsük a lestrapált intim részeket és gyulladt genitáliákat.

Ehhez hasonló nyarak később már nem fordultak elő a lellei rockkommunában. Beköszöntöttek a konszolidáció évei. Új székhelyünk egy csehszlovák faházikó volt Szentendrén a Papsziget fölötti domboldalon. Puszta megszokásból néha még elégettünk egy-egy levágott gyíkfejet a terasz közepén az azbesztlapokon meggyújtott, pentagram alakú máglyán, miközben a patak völgyét betöltötte a Mayhem infernális károgása.

Black Sabbath-szeánszaim töretlenül folytatódtak. Ahogy a többiek kidőltek, a teraszról bámultam a napfelkeltét. Benyomtam a Paranoid-albumot, és lestem az Esthajnalcsillag bukását a horizonton. Az évek múlásával szép lassan átléptünk a következő évezredbe. A társaság szép lassan feloszlott, vagy a kitágult tudatú, lusta ízlésű sörmetálosok enyhén pocakosodó táborát gyarapította. Fotósok, családapák, autószerelők, informatikusok, szakácsok, pincérek, zeneesztéták és videótékások lettünk. Engem magával ragadott a free jazz neuraszténiás gyönyöre, a djent instrumentális brutalitása, a virtuóz nashville-i country, a mangóízű brazil zene és a hamisítatlan gyapotszedő blues, amitől kedvem támad fejest ugrani a Mississippi habjaiba, miközben Blind Willie Johnson coyote-hangja vonyít Kentucky szívében. Dark was the night, cold was the ground.

A lellei Sabbath Security, Kóbor, aki Ozzy Osbourne-nal azonos naptári napon született, elhúzott Görögországba vendéglátózni. Letette a búvárvizsgát, és jogosítványt szerzett kisrepülőgépre. Évekig, sőt, évtizedekig semmit sem tudtam róla. A koronavírus-járvány végén hidegzuhanyként ért a halála. Karácsony előestéjén távozott el, és nemsokára mindnyájan ott álltunk talpig feketében zömök urnája körül. A megőszült egykori klántagok szélütött varjakként kóvályogtak a januári fagyban a Kozma utcai börtönre néző ravatalozó előtt. Én a búcsúztató beszédre készülődtem, amikor a jéghideg ravatalozó hangfalaiból felcsendült a Bolygókaraván. Nem szaporítottam sokáig a szót elhunyt társunk hamvai felett. Hagytam a francba a ptolemaioszi világmodellt és a vándorló planéták kaldeusi sorrendjét, hiszen minden bele volt kódolva az Osbourne-Iommi szerzőpáros csillagközi nótájába, ami ismét egy új dimenzióba repítette az öregedő, szelíd motorosokat.

Ozzy „brummie” dialektusa és Iommi Gibsonja halkan rezonált, miközben suttogtam a mikrofonba. „Kalandos életű barátunk a negyvenes éveire otthonra lelt földön, vízen és levegőben.” Nem tettem hozzá, hogy mégis az önemésztő tüze martaléka lett. Némán álltunk, mint a szemközti börtön falán gubbasztó hollók. Dadogtam a kongadobok csattogó taktusáról, ami engem a tóparti öröklét természetrajzára emlékeztet. Azokra az idő zajlásából kieső, nyári délutánokra, ahol nincs helye több eksztázisnak és eufóriának. Elillant a dinasztikus teher, amit a rock ’n’ roll levett a vállunkról, súlytalanná vált a kibogozhatatlan DNS-ünk, elhalkultak az alantas viták, miközben csendben furdalják oldalunkat a régi, könnyelmű bűnök. Végül csak a rekkenő hőség tablói maradnak, a szikrázó verőfény közönye. A szélben himbálódzó, roppant jegenyék és a Balaton gyöngyöző felszíne, ami egyszerre pikkelyes és hüllőszerű, mégis valami letisztult, ősi rendet tükröz, mint a japán metszetek. Eltávozott barátunk nem tudta betartani kedvenc Szun-ce-idézetét, amit életem első és utolsó tetanuszoltása előtt olvasott ránk. Kóbor vesztét sajnos pont az okozta, hogy acélszíve nem viselte el a testébe fúródó, idegen eredetű tűszúrásokat.

Életmottóm megegyezik azzal, amit az 1992-es Metal Hammer magazinban a Cannibal Corpse frontembere, Chris Barnes üzent a magyar fémzenerajongóknak: „Stay Brutal!” Igénytelenül élni, egészséges primitivitással – suttogom magam elé a kisszentmihályi alvó temetőben, és halványan elmosolyodom. Kiveszem a fülhallgatóimat. Anélkül is kristálytisztán cseng a Planet Caravan. Harminc évvel azután, hogy Viktor éppen erre a számra vert szét egy balatoni házat a halott anyját gyászolva. Silver starlight breaks down the night / And so we pass on by the crimson eye / Of great god Mars / As we travel through the universe. Arcomat melengeti a naplemente, akár egy jól irányzott, baráti pofon. Nekik és a lángoló gitároknak köszönhetem a sztoikus nyugalmat, amit diabolikus testvériségünk mefisztói közegében sikerült kellő tökéletlenségre fejlesztenem. Egyszerre vigasztal és gyötör az életünk dallama, akár a kozmikus háttérsugárzás. Pedig szó sincs már farkastorkú zombikról, alkarra égett pentagrammákról. A Necronomicon varázsigéje hatástalan a kistarcsai krematórium tűzerejével szemben. Ha felnézek az égboltra, acélos békével tölt el a gomolygó füst és az időjelölő égitestek ciklikus vonulása, amit Ozzy jupiteri hangja szavatol fekete nyarakon és fehér szombatokon. Mert egyedül a szférák karcos fémzenéje képes engem emlékeztetni a szeretteim utolsó lélegzetvételére.

Tolvaj Zoltán

(1978)

Tízéves koráig Brazíliavárosban építette a kommunizmust, majd a 90-es évektől ádáz Sepultura-rajongóként hazai színpadon züllesztette a rendszert. Három verseskötete látott napvilágot, 2018-tól rendszeresen publikál prózát. Móricz-, NKA- és MMA-ösztöndíjas. Dolgozott éjjeli videótékában, volt éttermi haknizenész, biliárdversenyző és bulvárasztrológus. Most egy kísérleti regényen dolgozik, ami Erdőkerülők címmel fog megjelenni.

Jegyzetek

Előszó

1 Metal vagy metál – bicskahegyig menő vitát folytatnak erről a fémszívű grammatikusok. Mi a következő gyakorlatot választottuk. Más angol szavakkal (black, groove, thrash stb.) szerkezetet alkotva marad az eredeti metal alak. Minden más esetben (például metálzene, metálos) pedig a fonetikus változat szerepel.

2 A The Guardian 2015. június 22-ei cikke (Listening to „extreme” music makes you calmer, not angrier, according to study) számolt be Leah Sharman és Genevieve A. Dingle tanulmányáról, akik harminckilenc 18 és 34 év közti, extrém (metál és punk) zenéket hallgató személyt vizsgáltak meg. A tudósok a metálzene hallgatása alatt nem tapasztalták a düh növekedését, sőt, az inkább csökkent, a vizsgált személyek megnyugodtak. „Lényegileg az a fajta relaxációs hatás volt tapasztalható, ami a csend esetében is jelentkezett. Emellett az aktivitás és az inspiráció növekedett a zenehallgatás hatására. (…) Dingle-ék úgy vélik, hogy az extrém zenék tulajdonképpen abban segítenek, hogy hallgatójuk feltérképezze teljes érzelmi skáláját. Összességében pedig pozitív érzelmeket ad. Bár eltérő módon, de hasonló érzet keletkezik agresszív zenék hallgatásakor, mint egy nagy kibeszélés vagy ölelés alkalmával.”

Tartalom

Cserna-Szabó András előszava

Tolvaj Zoltán: Stay Brutal!
Black Sabbath: Planet Caravan (1970)

Ozsváth Zsuzsa: Rendes gyerek
Alice Cooper: No More Mr. Nice Guy (1973)

Para-Kovács Imre: Gyorsabb lettél a fénynél
Motörhead: Ace of Spades (1980)

Kárpáti Gábor Csaba: Eddie
Iron Maiden: Powerslave (1984)

Szeifert Natália: Ez (még csak) az album közepe
Metallica: Welcome Home (Sanitarium) (1986)

Pritz Péter: Sorsszimfónia
The Cult: Fire Woman (1989)

Szentesi Éva: Kinyírtam a kurvádat a picsába!
Guns N’ Roses: November Rain (1991)

Jászberényi Sándor: Dal halottszámláláshoz
Body Count: Body M/F Count (1994)

Szilágyi Zsófia Emma: Nincs alku, még az ördöggel sem
Pantera: 5 Minutes Alone (1994)

Babiczky Tibor: A szférák zenéjének partitúrája
Burzum: Dunkelheit (1996)

Urbán Bálint: Kannibálmetál
Sepultura: Ratamahatta (1996)

Sepsi László: Az őszinteség ellen
Marilyn Manson – Sneaker Pimps: Long Hard Road Out of Hell (1997)

Bartók Imre: Amikor a világ
Nine Inch Nails: The Day the World Went Away (1999)

Puskás Panni: A pokolnál hangosabb
Ossian: A pokolnál hangosabb (1999)

Kiss László: Világvége
Slipknot: (Sic) (1999)

Nemes Z. Márió: A népi mocsár hangja
Tormentor: Recipe Ferrum (2000)

Szederkényi Olga: Schmetterling
Rammstein: Ich will (2001)

Simon Márton: Egy szerelem élveboncolása
System of a Down: Toxicity (2001)

Kiss Tibor Noé: Hatalmas éj
Thy Catafalque: Vashegyek (2011)

Tóth Kinga: A gyógyulás kezdete
Korn: Start the Healing (2021)

Szécsi Noémi: Epervelő
Dream Widow: March of the Insane (2022)

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Khand – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0