Anyának

„Esik, csak esik, rettenet esik, bűn esik, gonoszság esik, éjszaka esik; ám fel kell tárnunk ezt a sötétséget, belépünk, és a gondolat ázott madárként nehézkesen szárnyalni próbál a borús viharban.”

Victor Hugo: A virágok

PROLÓGUS

Ahogy esteledett, feltámadt a szél. Kócos felhők úsztak az égen, mozgó árnyékuk a földre vetült. Baljósan nyögtek az ágak a szélben, lombjuk ezernyi nyugtalanító zörejjel töltötte be az estét.

– Bármit is mondasz, vacak egy hely ez egy találkozóra. Legalább abban biztos vagy, hogy jó helyen járunk?

– Ne morgolódj. Kétszer is elismételtettem vele az instrukciókat. Egyszerűen csak óvatos ember, ez minden. Diszkrét helyszínen akarja átvenni a csomagot.

– No de akkor is! Éjszaka olyan félelmetes ez a park. Nyugodtabb lennék, ha gyorsan végeznénk a feladattal.

Két férfi osont lassan a sötétben. Két illanó árny a sétányon, amelynek földje a hold sápadt sugaraiban hamuszínt öltött. A bokrok árnyékába húzódtak, gondosan kerülték a nyílt tereket.

A nagyobbik, egy igazi kolosszus volt az, akit ennyire idegessé tett az éjszakai kirándulás. Munkássapkát viselt, és formátlan zubbonyt, amelynek rövid ujja a csuklójáig sem ért. Fehér keze, göcsörtös, abnormálisan hosszú ujjai mintha önálló életet éltek volna. Rendszeres időközönként a szeméhez emelkedtek: hitetlenkedve szemügyre vette őket, mintha meglepné, hogy hozzá tartozhat ez a fojtogatóhoz illő kéz. Borzos, összeérő szemöldöke nyugtalan vonalat rajzolt alacsony homlokára. Ideges rángások futkároztak az arcán. Az alvilágban Ronda gúnynéven ismerték. Komoly hírnévre tett szert egy Duphot utcai nyilvánosház kidobóembereként. Egyszerű lélek volt: egy jó kis verekedés elég volt a boldogságához, a bonyolultabb gondolatoktól pedig felforrt az agya.

A társát másfajta fából faragták. Ugyanabból a mocsokból származott, de ő az alvilági elegancia híve volt, széles gallérú felöltőt, vörös sálat és aranycsatos szalaggal ellátott keménykalapot viselt. Keskeny vállát, viszonylagos fizikai gyengeségét csavaros elmével ellensúlyozta. Alattomos, elvetemült alak volt, aki apját-anyját eladta volna egy kis haszon reményében. Nyestszerű arc, sunyi fellépés: az a fajta gazfickó, aki szemből mosolyog, azután az első adandó alkalommal csapdába csalja az emberét. A barátai Bordeaux-nak hívták, csak azért, mert azt állította, hogy onnan származik. Nem volt neve, sem más beceneve. Ami pedig azokat illette, akik ismeretlenül keresztezték az útját, ha csak megérezték, hogy kissé túl sokáig szegeződik a szeme a nyakkendőtűjükre vagy az óraláncukra, inkább tudni sem akarták, kicsoda, és igyekeztek minél messzebbre kerülni tőle.

– Hé, Bordeaux, mit gondolsz, nem fog gyanút az emberünk, ha meglátja, hogy nincs velünk a kölyök?

A sovány, felöltős alak megállt. Felsóhajtott, és bosszúsan fordult a kísérője felé.

– Mit gyötröd az agyad, Ronda? Épp elégszer elmagyaráztam már. Nyisd ki jól a füled, mert most mondom el utoljára. Itt az állatkertben nem támadhatunk rá, az túl kockázatos lenne. Ha felbukkan egy őr, csúnya vége lehet. Úgyhogy megnyugtatjuk, és meggyőzzük, hogy kísérjen el minket a kocsihoz. Kinyitom az ajtaját, úgymond hogy megmutassam neki az árut. És amikor behajol, hogy megnézze, te fejbe kólintod a bottal.

Ahogy magyarázott, Bordeaux az állával az ólmosbot felé bökött, amelyet a társa a zubbonya alatt rejtegetett.

– De ha gyanút fog, és nem hajlandó velünk jönni – makacskodott tovább a nagydarab férfi, összefonva és megropogtatva az ujjait –, csak kénytelenek leszünk helyben leszámolni vele.

– Arról szó sem lehet! A megrendelő ragaszkodik hozzá, hogy élve szállítsuk le. Csak ezzel a feltétellel kapjuk meg a jutalmat. Ha elég meggyőzőnek mutatkozunk, minden rendben lesz. De ezen ne emészd magad, csak hagyd, hogy én beszéljek.

A két férfi némán folytatta az útját. Még tíz lépést sem tettek, amikor jobbról suhogó hangot hallottak, amelyet rögtön azután éles rikoltások követtek. A hangtól a hideg futkározott a hátukon. Bordeaux szedte össze magát elsőként, ujjával egy hosszú építmény felé bökött, amelynek fémhálója megcsillant a holdfényben. A háló szemei között homályos mozgolódás látszott, gyors szárnycsapások csattogtak a hatalmas ketrecben.

– A nyavalya essen ezekbe az átkozott madarakba! – morogta a felöltős férfi. – Túl közel jöttünk a ragadozó madarak házához. Menjünk innen, különben ezek a dögök még fellármázzák az őröket.

A két látogató minden felesleges óvatoskodást feladva visszafutott az ösvényre, átszelték a legközelebbi füves szakaszt, és egy ligetes területen lekuporodtak a fák tövébe. Hevesen kalapáló szívvel várták, hogy elcsituljon a madarak lármája. Amikor végre visszatért a nyugalom, Ronda a társa fülébe súgta:

– Ezt megúsztuk! Már csak az hiányozna, hogy az emberünk berezel, és nem jön el!

– Ezen ne aggódj – nevetett Bordeaux. – Az ilyen elvetemült képtelen ellenállni a friss hús vonzásának. Elsőrangú árut csillogtattam meg előtte. Egy tíz év körüli, sértetlen, szőke kölyköt, akit még senki nem használt. Ha láttad volna a vén kéjencet! Előre nyalogatta a szája szélét. Eljön, nekem elhiheted!

– Helyes! Messze vagyunk még a találkahelytől?

Az alacsony, csenevész férfi levette a kalapját, hogy letörölje a homlokáról az izzadságot, majd félrehúzott egy ágat és egy nagy épületre mutatott, amelynek csillagot formázó, sötét tömbje mintegy száz lépésre emelkedett tőlük. A felhők között ki-kibukkanó holdsugár sápadtan csillant meg az ablakain.

– Látod azt az épületet? Csak megkerüljük, és a túloldalán megkeressük a vályogkunyhót. Az emberünk azt kérte, hogy oda menjünk.

A két gazfickó még néhány percig csendben várakozott, hogy biztos lehessen benne, hogy szabad az út. Amikor teljesen megnyugodtak, Bordeaux megveregette a társa vállát, és felegyenesedett.

– Gyerünk! Nehogy lekéssük. Mert ne felejtsd el, hamarosan mesés jutalom üti a markunkat!

A duó kilépett a fák takarásából, és elsietett a rotunda sűrű árnyéka felé. Ahogy közeledtek, az ágak közt süvítő szélbe tompa morgások, léptek fojtott hangja keveredett. Mintha hirtelen láthatatlan lények sokasága népesítette volna be az éjszakát. Mintha nem is egy nagyváros szívében jártak volna. Éppen ellenkezőleg, mintha bizonytalan területre, az éjszaka ősi rémségeinek vidékére kalandoztak volna. Oda, ahová csak álmában látogat az ember, amikor a rémálmok lakói besurrannak a szemhéj alá, hogy kiszakítsanak az ágy melegéből.

– Ez meg mi már megint? – kerekedett ki Ronda szeme a sötétséget fürkészve. – Mintha valami ólálkodna körülöttünk.

– A rotundában őrzött állatok – vonta meg a vállát a társa. – Biztos felverte őket a madarak lármája. Mindjárt elalszanak újra. Ne rémüldözz, és most már fogd be. A végén még kiszúrnak miattad.

A kolosszus lehajtotta a fejét, akár egy hibán kapott kisgyerek.

Hiába volt majdnem két méter, hiába nem maradt ki soha egyetlen csetepatéból sem, kisfiú kora óta félt a sötétben. Remegés nélkül puszta kézzel szembeszállt három, négy ellenféllel is, de annak, hogy éjjeli lámpás nélkül aludjon, még a gondolatától is irtózott, és rémült kisbabává változott. Ezt azonban semmi pénzért nem vallotta volna be, nehogy puhánynak bélyegezzék. A sötét megfosztotta ereje egy részétől. A társa felé sandított. Úgy tűnt, a másik nem vette észre, mennyire megijedt. Már tovább is indult előre, és sürgető mozdulattal intett felé, hogy ne maradjon le.

Ronda bő egy éve szegődött Bordeaux mellé, aki azonban nem kedvelte. Ahogy jobban belegondolt, a kolosszus egyenesen megvetést és színtiszta gonoszságot érzett a társában, ettől pedig nagyon kényelmetlenül érezte magát. Ugyanakkor Bordeaux remekül értett ahhoz, hogy a legjobb megbízásokat szerezze meg. Mint ezt a ma estit is. Egyszerű munka volt, és szép jutalom várt rájuk. A társa nem osztott meg vele minden részletet, a lényeget azonban Ronda is tudta. Valaki jelentős summát kínált azért, hogy elkapjanak egy kisfiúkra vágyakozó vén kéjencet. Bordeaux felkutatta és idecsalta a célpontot. Hogy hogyan sikerült, rejtély, de éppen a találékonysága volt a közös munka értelme. Bordeaux kiszimatolta a jó üzleteket, és páratlan tehetséggel állított fel csapdákat, szervezett meg támadásokat. Ronda mégsem bízott meg benne. Hiába volt lassú észjárású, aki csak arra jó, hogy beverje mások képét, voltak megérzései. A lelke mélyén tudta, hogy előbb vagy utóbb a társa sovány nyakát kell majd megszorongatnia lapát kezével... közvetlenül azelőtt, hogy Bordeaux a hátába döfné a kését. Még nem jött el azonban az a nap.

Mogorván eredt a törékeny sziluett nyomába, amely már az épület falánál járt.

Úgy, ahogy azt a célpontjuk állította, a rotunda túloldalán, az állatkerthez tartozó botanikai iskola ültetvényeinek szomszédságában ott állt a kunyhó. Nem is kunyhó, inkább csak kis bódé volt, ablaktalan vályogfalakkal, szalmatetővel. Távolabb, a fák között egy üvegház falán tükröződött az ég. Mintha a felhők bújócskáztak volna a holddal.

– Megjöttünk – súgta Bordeaux lábujjhegyre állva, hogy elérjen a társa füléig, és el tudja nyomni az egyre erősödő szél süvítését. – Mostantól egy szót se. Hagyd, hogy én intézzek mindent. De ha azt látod, hogy félresiklik a dolog, habozás nélkül vesd rá magad az emberünkre.

Ronda grimaszszerű mosolyra húzta a száját, és bólintott. Amint verekedésről és nyers erőről volt szó, elemében érezte magát.

A két gazfickó egymás nyomában belépett a kunyhóba. Letaglózón csapott az arcukba a bent uralkodó bűz. Nehéz, vad pézsmaszag volt, teljesen betöltötte a teret, szinte tapinthatóan nehezedett mindenre. Olyan váratlanul érte a belépőket, hogy beletelt néhány pillanatba, míg hozzászoktak, és körül tudtak nézni.

Szűkös, az egyik sarokban álló padot leszámítva bútorozatlan helyiségben találták magukat. A fal mellett vödrök, seprűk, gereblyék sorakoztak rendetlen összevisszaságban. A hétköznapi eszközök között volt egy különös tárgy is: egy hosszú bot, amelynek a végére fémdrótot erősítettek. Hurokra emlékeztetett, de ahhoz túlságosan nagynak tűnt. A szerszámokkal szemközti oldalon egy csapóajtó nyílt a padlóban. Nyitott fedele egy lépcső tetejét fedte fel. Egy kampón olajlámpás függött. Táncolt és füstölt a lángja a nyitva maradt ajtón át besüvítő huzatban.

Bordeaux leakasztotta a lámpást, letérdelt, és benyújtotta a karját a nyíláson, hogy megvilágítsa a sötét sarkokat. A lépcsők egy fémpántokkal megerősített, masszív faajtóhoz vezettek. Általában nagy lakat zárhatta le, amely azonban most nyitva lógott egy fémkarikán a falon.

Az alacsony, felöltős alaknak megrándult az ajka. Szája elé emelte a mutatóujját, majd ismét intett a társának, hogy kövesse. A két férfi a szűk nyíláson át óvatosan lefelé indult a kőlépcsőkön. A föld alá is elkísérte őket a szag. Sőt, itt még erősebb, szinte már fullasztó lett. Áporodott bűz, amely egy kutya leheletére emlékeztetett azután, hogy széttépett egy dögöt. Bordeaux akaratlanul is beleremegett az undorba. Kinyitotta a súlyos ajtót, és meglepetten látta, hogy a szabadba értek.

Az első benyomása szinte kellemes volt. Eloszlott a bűz. Nedves fű és rügyező fák tavaszias illata váltotta fel. Rondával a nyomában tett néhány lépést előre a döngölt földön, majd körbefordult, hogy tájékozódjon. Magas falakkal körbevett, úgy tíz méter hosszú, négy méter széles területre jutottak. Néhány szikla és egy kiszáradt fa állt a közepén. Ez volt minden. Az újonnan érkezetteket leszámítva teremtett lélek sem volt ott.

– Különös – szűrte a foga között Bordeaux. – Már itt kellene lennie.

– Pontosan hol vagyunk? – kérdezte suttogva a társa. Különös rossz érzés vett erőt rajta, ahogy meglátta a minden oldalt körbezáró falat. – Mintha... igen, mintha valami árok lenne.

Bordeaux nem felelt. Apró, vizslató szeme egy alacsony nyílást vett észre a bejárattal szemközti falban. Mintha egy alagút bejárata lett volna. Sötét, egyszerre furcsa és enyhén nyugtalanító nyílás.

Éppen közelebb akart menni hozzá, hogy alaposabban szemügyre vegye, amikor hirtelen csattanás hallatszott. Egyszerre pördültek meg mindketten. A súlyos, fémveretes ajtó csapódott be keményen. Bordeaux mozdult elsőként, káromkodva odaugrott, hogy megpróbálja kinyitni. Nem járt eredménnyel. A lépcső bezárult előttük. Valaki rákattintotta a lakatot a másik oldalon.

Rondának valamivel több időbe telt, míg felfogta, mi történt. Amikor végre megértette, hogy bennragadtak a nem éppen hívogató árokban, ő is odaugrott, hogy segítsen a társának. Úgy erőlködve, akár egy favágó, teljes erőből húzni kezdte az ajtót, majd minden irányba rángatni próbálta, hogy kifordítsa a helyéről. Ám az erőfeszítése nem hozott eredményt. Az ajtó makacsul tartotta magát, úgy tűnt, direkt úgy alkották meg, hogy még nagyobb erőnek is ellenálljon.

Mialatt a kolosszus hiába próbálkozott, Bordeaux megfordult. Izzadság gyöngyözött gondterhelt ránc barázdálta homlokán. Teljes sebességgel dolgozott az agya. Tekintete újra az árok másik oldalán látható fekete nyílásra szegeződött. Ellenállhatatlanul vonzotta, miközben homályos nyugtalanság áradt szét benne. Már nem csak ok nélküli szorongás volt. A nyílás most már tátongó, mohó és szörnyű szájként tűnt fel előtte, amely mindjárt elnyeli őket.

Azután hirtelen megértette.

Jéghideg borzongás futott végig a gerince mentén. Rettenetes módon úgy érezte, mintha feloldódnának a csontjai. Egy pillanat alatt értelmet nyert minden: a szokatlan találkahely, az, hogy nem volt ott, akivel találkozniuk kellett volna, és az orrát facsaró bűz.

– A szentségit! – üvöltött fel a félelemtől eltorzult hangon. – Hagyd azt az átkozott ajtót, Ronda! A falhoz, gyorsan!

A lapátkezű kolosszus meglepetten visszafordult. Annyi ideje sem maradt, hogy megkérdezze, mi a csuda lelte a társát. Elég volt megpillantania az arcára kiülő félelmet, máris mozgásba lendült. Néhány ugrással mellette termett.

– Lapulj a falhoz, és tarts bakot! – utasította szárazon Bordeaux. – Ki kell jutnunk ebből a patkányfogóból!

Ronda kérdés nélkül engedelmeskedett, ám ebben a pillanatban fenséges morgás hangzott fel a hátuk mögött. Túlságosan sötét volt ahhoz az árokban, hogy néhány lépésnél messzebbre árnyékoknál többet lássanak. Ahogy Bordeaux a kolosszus összefont kezébe tette a lábát, képtelen volt ellenállni a kísértésnek, hogy hátra ne pillantson a válla felett. Határozottan úgy látta, hogy a sötét nyílás kiköpött feléjük valamit. Az éjszakánál sűrűbb, kivehetetlen forma rontott rájuk morogva.

Bordeaux-nak megfagyott a vér az ereiben. Az ismeretlen rettegésben a lélegzete is elakadt.

A kétségbeesés erejével a társa vállára támaszkodva felhúzta magát, és vakon a fal teteje felé nyújtotta a kezét. Ujjai épp megkapaszkodtak a peremében, amikor váratlanul durva remegés futott végig a lábán. Hirtelen összerogyott alatta a támasztéka, a semmi felett lógott, minden energiáját a kapaszkodásba ölve. A földről félelmetes kakofónia szállt felé: morgás, jajgatás, csapások, szakadó hús hangja. Azután az összes többi fölé kerekedve egy borzalmas, haldokló üvöltés.

Bordeaux-nak néhány pillanat múlva sikerült stabilizálnia a helyzetét. Már nem lengett a teste, el tudta fordítani a fejét, hogy megnézze, mi történik odalent. A lámpa felborult, de még égett a kanóca. Rettenetes látvány tárult elé.

Ronda kificamodott teste vértócsában feküdt, bunkósbotja törötten hevert mellette. Arca megőrizte a rémület kifejezését, vérben úszó szeme mintha ki akart volna ugrani az üregéből. Kék és feldagadt nyelve kilógott a szájából. Alhasán hatalmas seb tátongott, belei kifordultak a döngölt földre.

Hatalmas barnamedve körözött körülötte. Időről időre gyors csapásokat mért karmaival a holttestre, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy tényleg elszállt belőle az élet. Nagy, sárga fogakkal teli, véráztatta pofájából tompa morgás szállt fel.

Bordeaux kényes helyzete ellenére megkönnyebbülten felsóhajtott. Éppen megúszta. Néhány másodpercen múlt, hogy nem ugyanaz a sors érte utol, mint azt a nagydarab ostobát. És még az az idióta gondolta sérthetetlennek magát a nagy izmaival és az apró agyával! Mostanra mégis belőle lett nyomorúságos rongybaba! Biztosan annyi ideje sem maradt, hogy felfogja, mi történik.

Az alacsony gazfickó idegesen elnevette magát. Hála az égnek őt elkísérte a szerencsecsillaga. Már csak fel kell húznia magát a karja erejével. Nem emberfeletti feladat olyan pehelysúllyal, mint az övé. Egy pillanat, és már kint is van a vízből.

– Ez aztán a kényelmetlen helyzet! Hamarosan elgémberednek az izmok. Igen, tényleg igazán kellemetlen helyzet!

A lágy, tettetetten szánakozó hang megelőzte a férfi felbukkanását az árok szélén. Alulról felfelé pillantva Bordeaux csak a körvonalait látta. Csak a felsőteste és a feje emelkedett a korlát fölé, alig rajzolódott ki a sötét ég előtt. Ám így sem lehetett kétsége afelől, ki áll ott teljes nyugalommal, gúnyos természetességgel. Szinte azonnal harag vegyült a félelmébe.

– Az átkozott istenit! – feszült meg az állkapcsa. – Te vagy a legnagyobb szemét, akivel valaha találkoztam!

– Pszt! Pszt! Pszt! – folytatta a negédes hang. – Nem tanítottak meg rá, fiam, hogy nem illik káromkodni? Nem hiszem, hogy a mi Urunk megbocsátja, hogy a nevetséges rikácsolásodban a szádra veszed a nevét. Sőt, biztos vagyok az ellenkezőjében. És a helyzet az, hogy én az Úr alázatos és engedelmes szolgája... és szent akaratának hűséges teljesítője vagyok.

Miközben beszélt, a nyakához emelte a kezét, és leakasztotta a mellkasán függő nagy aranykeresztet. Azután latin imádságba kezdett, jobb kezébe szorította a keresztet, és kalapácsként használva módszeresen ütni kezdte vele az árok fölött függő nyomorult ujjait.

1

Egy szokatlan páros

– Minden finom! Minden friss!

Egy zöldségárus tolta lefelé a taligáját az Orfèvre rakparton. Saláta, póréhagyma, káposzta, édesgyökér sorakozott rajta, amelyeket az asszony a megszokott helyén, a Dauphine téren készült eladni.

– Itt a friss finom zöldség! Zöldséget tessék! Minden finom! Minden f...

A kofa váratlanul elhallgatott, és félrehúzta a taligáját a fal mellé. Kék szeme porcelángolyóként világított a szabad levegőn végzett munkától kipirult arcában. Tekintete egy fiatalember kecses termetére szegeződött, aki az ellenkező irányból közeledett felé a járdán. Neki engedett utat az asszonyság, letérve kocsijával a megszokott útvonaláról, holott az ilyesmi egyáltalán nem volt szokása: máskor, különösen esős időben előszeretettel súrolta a pocakos polgárokat, hogy felcsapja a sarat a nadrágszárukra és bepiszkítsa lakkcipőjüket. Ma reggel azonban ragyogóan sütött a nap, és a közeledő fiatalember nem gőgös pocakos volt.

Éppen ellenkezőleg, elegáns dendinek hatott, jól szabott felöltője kihangsúlyozta széles vállát, karcsú derekát. Bandoninál készült cilinder, hímzett selyemmellény, gyöngyszürke bőrkesztyű és Thomassin-féle ezüstgombos bot egészítette ki kifinomult megjelenését. Mégsem az előkelő ruházata vonta magára ellenállhatatlanul a figyelmet, hanem nemes arca, amelynek zavarba ejtő, szinte túlságosan tökéletes szépségét megkapó melankólia árnyalta. És az a tüzes tekintet, a fényektől függően hol szürke, hol zöld szempár, amely éles kontrasztot alkotott vonásai angyali lágyságával: olyan acélosra edzett lelket tükrözött, amilyenből a legfélelmetesebb pengéket kovácsolják.

A zöldségeskofát annyira magával ragadta a látvány, hogy eszébe sem jutott, hogy elfordítsa a tekintetét, ahogy a férfi gyors léptekkel közeledett. Mintha égi jelenés nyűgözné le, tátott szájjal, elkerekedő szemmel bámulta, mielőtt rádöbbent volna, milyen nevetséges az elragadtatása. Elvörösödött zavarában, és gyorsan rendezgetni kezdte a zöldségeit. Csak még ostobábbnak érezte magát, látva, hogy az ismeretlen észre sem veszi, és gondterhelt tekintettel elsiet mellette, anélkül, hogy akár egy futó pillantással megajándékozná.

Csak állt ott az asszony tétován, és nézte, ahogy az idegen határozott léptekkel távolodik. Még inkább összezavarodott, ahogy a fiatalember befordult a Jérusalem utcába, és eltűnt a párizsi parlament egykori elnökségi palotájának kapuja mögött, amelyben most már a rendőrfőnökség székelt. Milyen kár, hogy ennek a szépséges idegennek bármi köze lehet a rend erőihez, gondolta magában a kofa. Bármennyire ostobaság volt is, de ahogy újra tolni kezdte a taligáját, akaratlanul is elmormolt magában egy imát: csak nehogy valamiféle rendőri zaklatás áldozata legyen a vonzó fiatalember.

Az egy pillanatra sem merült fel benne, hogy a kifinomult dendi rendőrségi alkalmazott, egyszerű tisztviselő is lehet. Pedig ahogy az ábrándos szépség belépett az irodaépületbe, a két posztos őrmester szabályos szalutálással köszöntötte.

Sötét gondolataiba merülve kis híján őket sem vette észre, ám az utolsó pillanatban, ahogy elhaladt mellettük, észbe kapott, és az üdvözlésükre válaszul kalapja karimájához emelte a sétabotja gombját. A két őr sokatmondón összenézett, tekintetük elárulta, hogyan vélekednek róla. A rosszindulatúbb bele is dörmögte a szakállába:

– Úgy öltözködik, mint egy herceg, és azt hiszi, mindenki fölött áll! Semmi keresnivalója közöttünk!

A fiatalember azonban nem hallotta meg, máris négyesével szedte a lépcsőfokokat a legfelső emelet felé.

Az egykori tetőtéri cselédszobákat raktárakká alakították át. Az alsóbb szintekkel ellentétben, ahol pezsgő élet folyt, itt a por és a pókok uralkodtak. Csak a nemrég irodává alakított első két helyiség volt kivétel. Ajtajukon, amelyekre ráfért volna egy alapos festés, tábla állt ugyanazzal a talányos felirattal: „Okkult ügyek irodája”.

A fiatalember kopogás nélkül benyitott a másodikba. A moha lepte tetőablakon akváriumi fény szűrődött a helyiségbe. Fűszeres, mézes dohány illata terjengett, mámorító luxusa éles kontrasztot alkotott a szűkös térrel, a közönséges bútorzattal.

A fiatalember a fogasra akasztotta a kalapját és a felöltőjét, és besiklott az íróasztal mögé, amelyet még a legdörzsöltebb ócskásnak sem sikerült volna néhány fillérnél többért eladnia. Az asztalon a rendőrségi munkatársak összeállította napi jelentés várta, amely a főváros állapotáról, a különböző rendőri szolgálatok napi tevékenységéről számolt be: letartóztatásokról, kiállított útlevelekről, a közhangulat felügyeletéről, a csarnokok és piacok ellátásáról, a fontosabb árucikkek áremelkedéséről...

A fiatalember fél szemmel átfutotta az adminisztratív beszámolót, majd jóval nagyobb figyelemmel fordult a szintén bekészített lapok felé. A republikánus szimpatizáns Nationallal kezdte, amelyben a szerkesztők oldalakon át szidták a hatalom tehetetlenségét. Nyolc hónappal a júliusi forradalom{1} és Lajos Fülöp trónra lépése után keményen bírálták a miniszterelnököt, Laffitte bankárt, aki hiába volt a rendszer demokratizálásának híve, képtelen volt bevezetni a szükséges reformokat. Két szó, a „tétovázás” és a „gyengeség” tért vissza leggyakrabban a kormányzati politikát elemző cikkekben.

A Gazette de France még határozottabban ellenséges volt a franciák új királyával szemben. A Bourbonok elsőszülött ágához hű legitimista sajtó zászlóshajójaként a napilap az antiklerikális lázongásokat taglalta ismét, amelyek egy hónappal azelőtt borították lángba a fővárost. Február közepén egy Berry herceg{2} halálának évfordulójára rendezett mise felbőszítette a párizsiak egy részét. A felcsapó indulatban kifosztották a Saint-Germain-l’Auxerroi-templomot, az érsekséget és a fővárosi egyházi kincstárat. A Gazette újságírói még mindig sorolták az egyértelműen vallásellenes cselekedeteket, és a harag túlcsordulásában annak bizonyítékát látták, hogy az új dinasztia képtelen elhozni a békét és a virágzást a királyságban. Leginkább azt vetették Lajos Fülöp szemére, hogy túlságosan könnyen engedett az erőszaknak, amikor a gyászos események után a megnyugvás hiú reményében beleegyezett a liliom, a királyi címer és az állampecsét használatának megszüntetésébe.

A harmadik napilap, amellyel az iroda tulajdonosa a sajtószemléjét zárta, a Bertin fivérek Journal des débats-ja volt. Itt csak a főcímeket futotta át. Azokról a feszültségekről volt bennük szó, amelyeket a dicsőséges napok külföldön keltettek. Belgium függetlenségét és a cár elleni varsói lázadást továbbra is szenvedélyes érdeklődés kísérte, erősen megoszlottak az eseményekről alkotott vélemények. Az 1792-es örökség és a forradalmi hadsereg felszabadító keresztes hadjáratának hívei a baráti népek megsegítését sürgették, míg az ellenfeleik az egész Európára kiterjedő háború kockázatát emlegették abban az esetben, ha felborul a Napóleon bukása után kialakult egyensúly. A legtöbb cikk témáját azonban a belpolitikai helyzet, és a Párizsban uralkodó, lázadásra kész hangulat táplálta. A szerzőik azt latolgatták, mekkora az esély rá, hogy Lajos Fülöp feloszlatja a parlamentet, vagy inkább lemondásra sarkallja főminiszterét, Laffitte-ot. Egyikük felidézte a támadásokat, amelyek nemrég Guizot képviselőt érték a szónoki emelvényen, és mintegy a kudarc bizonyítékaként megismételte a beszéde utolsó szavait: „Franciaország azt kéri, hogy kormányozzák, és érzi, hogy nem teszik.” A cikkekből zavar és idegesség hangulata áradt, nem sok jót ígérve a jövőre.

A fiatal görög isten arcát viselő férfi csüggedten felsóhajtott, hátratolta a székét, kinyújtotta a lábát, majd hosszasan masszírozta a szemhéját.

A majdnem huszonnégy éves Valentin Verne, foglalkozására nézve rendőrnyomozó, igencsak eredeti szerepet töltött be a prefektúrán. Az okkult ügyek irodájának vezetője volt, egy olyan szolgálaté, amely hivatalosan nem is igazán létezett, s amelyet 1830 novemberében hoztak létre a lehetetlennek tűnő, vagy látszólag természetfeletti elemeket tartalmazó bűnesetek felgöngyölítésére, és az új típusú bűnözők lefülelésére, akik az emberek hiszékenységét és a tudomány még alig ismert újításait kihasználva követik el gaztetteiket. Irodavezetői minőségében a fiatal nyomozó csakis a rendőrfőnöknek tartozott elszámolással, közvetlenül alá rendelték. Kiváltságos, de egyben rettenetesen furcsa helyzet volt. Csak korlátozott forrásokat bocsátottak a rendelkezésére, és maga az iroda létezése is egy hajszálon függött. A politika hullámainak függvényében bármikor egy tollvonással megszüntethették.

Valentin többször is érezte, hogy inog a széke. Valójában minden alkalommal, amikor új vezető került a Jérusalem utcába, ami ebben a nagyon bizonytalan politikai helyzetben gyakran megtörtént. Mióta elfoglalta a posztját, vagyis négy hónap alatt már három különböző rendőrfőnök állt fölötte. Minden új kinevezett meglepetéssel fogadta az iroda létezését, amely nem is volt valódi iroda abban az értelemben, hogy csak és kizárólag Verne nyomozó személyére korlátozódott. Ugyanakkor a nyomozó sikerei minden alkalommal legyőzték a felettesei kezdeti fenntartásait. A fojtogató automata leleplezése és az éneklő pók rejtélyének megoldása végül arra indította az új rendőrfőnököt, Alexandre-François Vivient, hogy megduplázza az iroda létszámát. Március elején egy húszéves segéd csatlakozott Valentinhez, hogy segítségére legyen a nyomozásaiban.

Isidore Lebrac pikárdiai szülőföldjét hátrahagyva a júliusi forradalmi napok után érkezett a fővárosba, egyetlen útravalóként fiatalos lelkesedését hozva magával. Megfogadta, hogy nem marad többé az éppen formálódó történelem peremén, belép a párizsi nemzetőrséghez, amelynek vezetője, La Fayette teljesen lenyűgözte karizmatikus személyiségével. Sajnos azonban a próbálkozás a teljes átszervezés alatt álló közigazgatás legyőzhetetlen tehetetlenségébe ütközött. Várakozásra kényszerült, s közben egyre csúszott lefelé az elfogadható szállodáktól a Saint-Avoye kerület legrosszabb garniszállójáig. Kénytelen volt visszafogni a lendületét, miközben felélte sovány kis megtakarításait.

Mire arra hivatkozva, hogy nem rendelkezik állandó lakcímmel, elutasították a jelentkezését, La Fayette-et már lemondásra kényszerítették, és a nagy nyári felkelés ébresztette remények szertefoszlottak az őszi ködben. A szép uniformis helyett, amelyről álmodott, a naiv vidéki fiúnak könyökvédőt és írnoki állást ajánlottak fel a Jérusalem utcában.

„Ha nincs ló, jó a szamár is!”, próbálta vigasztalni magát, de újabb csalódás várt rá. A vörös hajú és szakállú, előnytelen külsejű, csenevész Lebrac hamar a folyosókat benépesítő besúgók és rendőrök vaskos tréfáinak céltáblája lett. Valentin éppen a látványos csúnyasága és áldozat mivolta miatt figyelt fel rá. Amikor a rendőrfőnök szabad kezet adott a leendő segédje kiválasztásában, a nyomozó egy pillanatnyi habozás nélkül a jelentéktelen írnok mellett tette le a voksát. Két jó oka is volt a legalábbis meglepő döntésre. Először is Valentin felismerte az éles elmét a tettetett, higgadt céltáblaság mögött. Másodszor szívesen vett maga mellé egy engedelmes és még tapasztalatlan beosztottat, akit a saját kedve szerint formálhat majd.

A rendőrség többi osztályán már az is elég fecsegésre adott okot, hogy egyáltalán létrehozták az obskurus vagy ezoterikus ügyek felderítésére szánt irodát, a valószínűtlen nyomozópáros felállása pedig egyenesen csendes ellenségességbe fordította a kezdeti bizalmatlanságot. Verne borús, magányos alak volt, akit arkangyali szépsége és személyes vagyona kívülállóvá tett a kollégái szemében. Lebrac előléptetése pedig ellenére volt mindazoknak – sokan voltak ilyenek! –, akik azon tanakodtak, hogy ezután kinek az idegein fognak táncolni majd. Mindennek eredményeként a két fiatalember, egymás szöges ellentétei fejére hullott mindaz a harag és féltékenység, ami csak a kollégáiktól kitelt.

Valentin mogorván éppen ezen gondolkodott, amikor kopogtak az ajtaján.

2

Egy segítségre szoruló nő és egy pecsétgyűrű

A nyomozó kihúzta magát. Hirtelen felgyorsult a szívverése, és megigazgatta a mellényét. Ritkán zavarták ilyen korai órán. Lebrac hamar felismerte, hogy a főnökének azután, hogy megérkezik az irodába, szüksége van egy kis nyugodt időszakra, hogy összeszedje a gondolatait, és belebújjon rendőri bőrébe, amely nehezen illett rá. Jó házőrzőként minden illetéktelen behatolótól megvédelmezte az ajtaját, és maga is mindig csak jó egy óra elteltével dugta be az orrát.

Vajon mi változhatott aznap? Talán abban az ügyben történt valami, amely titokban annyira nyomasztotta Valentint? Végre meghozták volna a hírt, amelyre két napja türelmetlenül várt? Imádkozott, hogy erről legyen szó. Túl régóta tart már a hajsza, ideje, hogy véget érjen.

Hívására egy kócos Isidore Lebrac lépte át az iroda küszöbét. Zavartnak látszott. Miután köszöntötte a főnökét, kimérten egy nyomtatott névjegyet nyújtott felé.

Madame Ferdinand d’Orval

Hêtraie-birtok

Saint-Cloud

A „madame” titulust utólag, tintával írták a névhez.

– Felajánlottam neki, hogy fogadom én – magyarázkodott Lebrac –, de mindenáron személyesen magával kíván beszélni. Azt állítja, nem fog visszaélni az idejével, de nem tudja, ki máshoz fordulhatna. Azt mondja, maga az egyetlen reménye.

– Milyennek tűnik a hölgy?

– Elegáns asszony, de van a megjelenésében valami törékeny. Ezzel együtt nagyon bájos.

Valentin intett, hogy vezesse be. Valóban, madame d’Orval az elképzelhető legkellemesebb, sápadt és alacsony fiatal nő volt, finom arcvonásait vörösesbarna haj keretezte. Szeme körül árnyékok húzódtak, lassú mozdulataival úgy festett, akár egy lábadozó, aki hosszú és súlyos betegség után először merészkedik ki.

Valentin felállt a köszöntésére, és hellyel kínálta. A hölgy kecsesen leült, és csinosan meghajtotta a fejét, hogy jobban szemügyre vegye a nyomozót. Gyengéd, kissé szomorú mosolyra húzódott az ajka.

– Hálás vagyok, hogy áldoz rám az idejéből. (Komoly és meglepően határozott, bár kissé fátyolos volt a hangja.) Természetesen nem ismer engem, de én tudom, maga kicsoda. Követtem a lapokban a nyomozásait.

– Újságot olvas?

– Meglepi, ugye? A jó házból való úrinőknek nem kellene ilyesmit tenniük. Inkább szenteljék magukat a jótékonykodásnak, a háztartásnak, gondoskodjanak a szeretteik, elsősorban a férjük jó közérzetéről. De éppen ez a vágyam hozott ma önhöz.

Valentin igyekezett kiüríteni az elméjét, hogy a lehető legjobban összpontosítson, de nehezére esett elszakítania magát a nyugtalan gondolatoktól, amelyek előző nap óta gyötörték.

– Hallgatom – szólalt meg gépiesen.

– Mélanie d’Orval vagyok. Nem hinném, hogy sokat mond magának a nevem. A férjem három éve visszavonult az üzleti élettől, és a párizsi palotájából kiköltözött a kis családi birtokra Saint-Cloud-ban. Szegényt nagyon lesújtotta az első felesége halála. Akkoriban ismerkedtünk meg. Teljesen elvesztette az életkedvét. Csak az egyetlen lánya, a még kamasz Blanche tartotta vissza attól, hogy végzetes tettet kövessen el. Ez szilárd meggyőződésem. Éppen ez a mély elkeseredés fogott meg benne először. Nem volt más vágyam, mint visszahozni egy kis vidámságot a kihunyt tekintetbe, kiszakítani ezt a jóságos és kedves embert a semmi vonzásából. Legalábbis a tavalyi rettenetes tragédiáig...

Az egyetlen lánya... még kamasz... Valentin figyelmesebben fordult a vele szemben ülő asszony felé. Sötét, elegáns ruhája és kalapja öregítette kissé, jobban megnézve azonban nem lehetett több harmincévesnél. Ami azt jelenti, hogy a férje legalább tíz, tizenöt évvel idősebb nála. Bosszúsan felmerült benne, hogy talán egy közönséges féltékenységi ügyben kérik a segítségét. Ha így van, visszautasítja az asszonyt. Pedig törékeny szépsége, fájdalmas tekintete inkább arra sarkallta volna, hogy a segítségére legyen. Biztos, hogy minden egészséges férfiban feléleszti a vágyat, hogy a szárnyai alá vegye.

– Tragédia? – kérdezte, hogy eloszlassa a lassan zavaróvá váló csendet. – Pontosan mi történt?

– Tragédia, igen. Sajnos ez az egyetlen megfelelő szó. Fél évvel ezelőtt szerencsétlen Blanche-on súlyos görcsroham vett erőt. Egy héttel azelőtt is volt egy rohama, de a családunk orvosa képtelen volt megállapítani az okát. A második végzetes lett. Hajnalban holtan találtuk az ágya lábánál. Szegény Ferdinand! Az újabb sorscsapás valamit összetört benne. Egyetlen apának sem lenne szabad ilyen megpróbáltatáson keresztülmennie.

Valentin összeráncolta a homlokát.

– Azt mondja, fél év eltelt már a hirtelen halála óta. Miért várt ilyen sokáig azzal, hogy a rendőrséghez forduljon?

A látogató pillantása megrebbent. Kitágult a pupillája. A mellére szorította a kezét, és hevesen megrázta a fejét, ám amikor megszólalt, ugyanolyan nyugodtan, figyelmet követelőn csengett a hangja.

– Azt hiszem, félreért, nyomozó úr. Nem a nevelt lányom halála miatt jöttem. Vagy legalábbis nem közvetlenül. Bár tragikus a halála, teljes egészében természetes okok állnak mögötte. De mint mondtam, a férjem nagyon rosszul viselte az új megpróbáltatást. Annyira képtelen volt elfogadni a gyermeke elvesztését, hogy médiumhoz fordult. Egy finoman szólva is kétes alakhoz, aki néhány hét alatt teljesen bejáratos lett a házba. Ez a Paul Oblanov nevű ember meggyőzte szegény Ferdinand-t, hogy kapcsolatba tud lépni az elhunyt szellemével. Attól félek, hogy visszaél a férjem bizalmával, egyszerűen csak ki akarja használni a kétségbeesését.

– Miből gondolja?

– Őszintén megmondom, egészen a múlt hétig nem aggódtam igazán. Azt hittem, majd elmúlik Ferdinand bolondériája. Előbb vagy utóbb rájön, hogy az a szláv csak egy csaló, nincs semmilyen különleges képessége. Azután egymás után két incidens is történt, ami felébresztette a gyanúm és a félelmeim. Azóta nincs étvágyam, és nem tudok aludni.

– Meséljen.

– Az első esemény pontosan hét nappal ezelőtt történt. Egyébként hetente többször is vendégül látjuk vacsorára ezt az Oblanovot, és hétvégente a birtokon is marad. Felesleges mondanom, hogy a férjem nem kérte ki a véleményem, mielőtt meghívta volna. Tehát mint mondtam, múlt szombaton történt, hogy Ferdinand dolgozószobájában kaptam azt a gyűlöletes alakot. Azzal védekezett, hogy a ház urát kereste, de szemmel láthatólag zavarba jött. Tökéletesen biztos vagyok benne, hogy hazudott, és a páncélszekrényt kereste, amelyben az ékszereimet és egy elég jelentős pénzösszeget őrzünk aranyban. Azután kikérdeztem a személyzetet, és elmondták, hogy az a csaló többször megpróbált információt szerezni tőlük az életvitelünkről és a vagyonunkról. Azután következett a második incidens, az győzött meg végképp, hogy a segítségét kérjem. Szerda este történt, három nappal ezelőtt. Oblanov rávette Ferdinand-t, hogy vegyen részt egy spiritualista ülésen{3}, amelyen kapcsolatba léphet Blanche-sal. A vacsora végén félhomályban leültünk egy asztal köré. Igazi asztal volt, négy erős lábbal, nem csak amolyan kis billegő zsámoly. Öten voltunk: Oblanov, Ferdinand, én, és egy régi baráti házaspár, Launay báró és a felesége. Kört alkottunk, közvetlenül az asztal fölött összeért a kezünk. Oblanov suttogva kántált valamit, azután hangosabban Blanche-t szólította. Percek teltek el anélkül, hogy választ kaptunk volna. Azután hirtelen valami erősen megrengette az asztalt. Nem épp csak rezgett kicsit, nem! Akkorát rándult, hogy majdnem felemelkedett a földről. Párbeszéd kezdődött. Oblanov kérdéseket tett fel, Blanche „szelleme” pedig válaszolt. Egy koppanás igen, két koppanás nem. Legalább tíz percig eltartott.

– Nem lehet, hogy ez az Oblanov egyszerűen alulról a térdével ütögette az asztalt?

– Lehetetlen! Köztem és a férjem között ült, végig szemmel tartottam. Észrevettem volna, ha megmozdítja a lábát. Ráadásul nem is koppanthatott volna ekkorát a térdével. De biztos vagyok benne, hogy csalásról van szó, és gyászos vége lesz, ha senki nem szab gátat ennek az ügynek.

A fiatalasszony egyáltalán nem drámai hatásra törekedett, ahogy ezt mondta, éppen ellenkezőleg, megőrizte megható mosolyát, mintha azzal enyhíthetné kissé a sötét jóslatot.

– A férjének elmondta a kételyeit?

– Gondolhatja! Mióta ennek az állítólagos médiumnak a mérgező hálójába gabalyodott, Ferdinand-nak mintha fátyol borult volna a szemére. Csak akkor lenne hajlandó megszabadulni tőle, ha valaki bizonyítékkal szolgál arra, hogy szemfényvesztés az egész, hogy egy nyomorult alak játékszere lett, akinek az az egyetlen célja, hogy a bánatát kihasználva kifossza. Kérem, maga az egyetlen reményem!

– Pontosan mit vár tőlem?

– Mondtam: olvastam, amit magáról írnak a lapok. Biztos vagyok benne, hogy elég, ha egyszer részt vesz az egyik szeánszon, rögtön leleplezi a csalást. Eljöhetne hozzánk vacsorára, mondjuk jövő szerdán. Távoli unokaöcsként mutatnám be. Launay-éket annyira lenyűgözték a múltkor történtek, hogy ragaszkodnak hozzá, hogy a következő látogatásukkor megismételjük a kísérletet.

Mint mindig, amikor bosszús lett, Valentin érezte, hogy viszketni kezd a bal füle mögött. Uralkodott magán, hogy ne vakarja meg, és sajnálkozva megrázta a fejét.

– Sajnos lehetetlen. Teljesen lefoglal egy másik, a végkifejletéhez közeledő ügy, amely minden időmet és figyelmemet leköti.

Szavaira Mélanie d’Orval szép arcát megható grimasz torzította el. Fájdalmas volt látni a csalódását. A nyomozót jobban megindította, mint gondolta volna: visszakozót fújt, és a kis Lebrac felé mutatott, aki figyelmesen állt az ajtó mellett.

– Ugyanakkor a beosztottam szerencsére helyettesíthet. Ugyanolyan éles megfigyelő, mint én. Egyetlen részlet sem fogja elkerülni a figyelmét, és mindenről beszámol majd nekem, amikor visszatér. A jelentése után eldöntöm, hogyan folytassuk az ügyet.

Ragyogó mosoly fogadta a kijelentését. A látogató kis híján tapsolni kezdett megkönnyebbülésében. Hirtelen sokkal fiatalabbnak látszott, mint érkeztekor.

– Csodálatos! – kiáltotta. – Annyira féltem, hogy bolondnak fog nézni! Mostanra azonban teljesen megnyugodtam. Ha leleplezi a sarlatánt, biztos vagyok benne, hogy Ferdinand minden további nélkül el fogja zavarni.

Valentin a tenyerét előre tartva az asszony felé emelte a kezét, mintha vissza akarná fogni a spontán örömkitörést. Felállt, jelezve, hogy a megbeszélés véget ért, azután hirtelen úgy tűnt, mintha eszébe jutott volna még egy jelentéktelen részlet.

– Csak még valami, mielőtt elmegy – szólalt meg nyugodtan. – Le tudná írni annak a titokzatos médiumnak a pecsétgyűrűjét?

Mélanie d’Orvalnak elkerekedett a szeme a meglepetéstől. Habozott. A nyomozó érezte, hogy mindjárt hangot is ad az értetlenségének, de az asszony összeszedte magát, és újra nyugodt, megfejthetetlen lett az arca.

– Most, hogy mondja – felelte enyhén összeráncolt homlokkal –, tényleg elég figyelemre méltó ékszer. A bal keze középső ujján viseli. Nagy, különös jelekkel vésett gyűrű. Hét egymásba fonódó, párokba rendezett kör vesz körül egy különleges, központi rozettát.

– Kétség sem fér hozzá, hogy alkimista szimbólumok – jegyezte meg tudálékosan Valentin. – Ha nem tévedek, a körök és a rozetta a hét planetáris fémet jelképezi. Középen a rozetta a Nap, az arany jele. Körülötte a Merkúr higanya, amelybe könnyűszerrel átalakul a Jupiter ónja. Legfölül a Szaturnusz, az ólom áll szemben a Hold ezüstjével, de ők is tökéletesen kiegészítik egymást. Ahogy megfelel egymásnak a Mars a vassal és a Vénusz a rézzel.

– Lenyűgöző – suttogta az asszony, akinek vonásai ismét bizonytalanságot tükröztek. – De sajnos nekem ez meghaladja a tudásom. Tényleg olyan fontosak a szimbólumok?

Valentin nem felelt azonnal. Lassan megkerülte az íróasztalát, hogy az ajtóig kísérje a látogatóját. Ahogy a kilincsre tette a kezét, minden szótagot külön kihangsúlyozva kijelentette:

– Szinte biztos vagyok benne, hogy ez a pecsétgyűrű mindennek a kulcsa. Nyugodtan térhet haza. Ha jó a meglátásom, gyorsan, és teljes megelégedésére le tudjuk zárni ezt az ügyet. A szavamat adom.

3

A Hercegek kosara

– Hogy csinálta, uram?

– Mit, Isidore?

– A gyűrűről beszélek, természetesen. Hogyan találta ki? Ez egész egyszerűen döbbenetes!

Még el sem ült Mélanie d’Orval lépteinek visszhangja a lépcsőházban, amikor a kis Lebracból kitört a lelkesedés, és faggatni kezdte a felettesét. Valentin álszerényen megvonta a vállát.

– Nem látom be, mi lenne olyan rendkívüli ebben – mondta.

– Nem látja be? Komolyan? – makacskodott a segédje. – Ugyan, maga tréfál, nyomozó! Hogyan csinálta? Egy hölgy beszámol magának a gyanúiról egy tökéletes ismeretlennel kapcsolatban, akinek csak a nevét árulja el, és maga rögtön a pecsétgyűrűjéről kérdezi. Csak hozzávetőleges leírást kap róla, mégis rögtön megfejti a szimbolikáját. És mindennek a megkoronázásaként kijelenti, hogy az ékszer lesz az az eszköz, amelynek a segítségével megoldja a hölgy problémáját. A helyében, ha nem ismerném, azt gondolnám, hogy gúnyolódik velem.

Valentin barátian megveregette a vörös fiatalember vállát.

– És nagyon rosszul tennéd, kedves Isidore. A bájos madame d’Orval beszámolója után egyszerűen csak megpróbálkoztam egy feltevéssel, és az helyesnek bizonyult.

– Várjunk csak! – szakította félbe izgatottan Lebrac. – Ne mondjon semmit, hadd találjam ki! Ismerte azt a gyűrűt, vagy korábban látott már hozzá hasonlót. Lássuk csak, lássuk... Lehet egy megkülönböztető jelzés, annak a jele, hogy ez a Paul Oblanov egy olyan bűnbandához tartozik, amellyel már volt dolga. Segítsen, főnök: mondja meg, hogy közel járok-e az igazsághoz!

A nyomozó nem felelt azonnal. Felvett az íróasztalról egy gyöngyház berakásos, csinos dobozt, felnyitotta, és a beosztottja felé nyújtotta. Vékony, drága szivarok sorakoztak benne, amelyeknek finom, borsos illata kellemesen csiklandozta az orrot.

– Vegyél egyet, Isidore. Jót fog tenni. Sokan állítják, hogy a dohányzás megduplázza az agysejtjeink aktivitását, és stimulálja a képzeletet. Véleményem szerint az állítás némileg bizonytalan fiziológiai alapokon nyugszik, de ki tudja? Egy próbát megér...

– Más szóval teljesen tévúton járok...

Valentin meggyújtotta mindkettőjük szivarját, majd visszaült a székére, ahonnan érdeklődéssel szemlélte a mennyezet felé felszálló füstöt.

– Én nem ilyen közönséges szavakkal fogalmaztam volna meg, de el kell ismernem, hogy nagyon messze jársz az igazságtól.

– Ezzel vissza is jutottunk az első kérdésemhez – makacskodott Lebrac elfojtva a köhögést azután, hogy ügyetlenül szívott bele a szivarba. – Hogyan csinálta?

– Mondtam: egyszerű feltételezés volt, amely beigazolódott. Kövesd egy kicsit a gondolatmenetem. Nem kell az orvoslás szakértőjének lenni ahhoz, hogy tudjuk, hogy a halottak nem kelnek ki a sírból, és nem társalognak az élőkkel. Az angolszászoknál mostanában annyira divatos spiritualizmus csak szemfényvesztés. Ebből következően a mi Oblanovunk csakis sarlatán lehet, mint az összes hozzá hasonló. A szeánsz, amely annyira nagy hatást tett a látogatónkra, szemfényvesztés volt.

– No de a hölgy maga mondta, hogy minden részletre figyelt – jegyezte meg naivan Lebrac. – Azt állítja, hogy le sem vette a szemét Oblanovról.

– Csakhogy rossz helyre irányult a figyelme. Az asztal alá összpontosított, miközben minden felette zajlott. Egyes amerikai médiumok alkalmazzák ezt a trükköt, csalhatatlan módszer a szellemek „szóra bírására” és az asztal mozgatására. Sokkal hatékonyabb és káprázatosabb, mint a közönséges térddel ütögetés. Elég csak egy kapocsvasként meghajlított csavart rögzíteni az asztallap fájába. Ha előre kifúrták a lyukat, néhány másodperc alatt megvan, és teljesen észrevehetetlen az állítólagos mágus megkövetelte sötétségben. Amikor a közönség leteszi a nyitott tenyerét az asztalra, elég, ha a csaló egyszerűen beakasztja az ujján viselt gyűrűt a csavar meghajlított, vízszintes részébe. Diszkrét és erős fogást kap az asztal felett. A többi már csak színészi játék. Úgy tesz, mintha le akarná csillapítani az asztal rángását, holott maga idézi elő.

Lebrac arcán boldog mosoly terült szét.

– Döbbenetes! Tehát amikor pecsétgyűrűről beszélt...

– Csak találomra bedobtam egy csalit. Mélanie d’Orval válasza megerősítette, hogy valószínűleg helyes volt a megérzésem.

– És a gyűrű szimbolikája? Azt hogyan tudta ilyen gyorsan megfejteni?

– Egyszerű logikával, Isidore. Az az ember, aki azt állítja magáról, hogy természetfeletti képességekkel rendelkezik, egészen biztosan érdeklődik az okkult tudományok iránt. Elsősorban az asztrológia és az alkímia iránt, amelyek szoros kapcsolatban állnak egymással. Magam is rendelkezem némi ismerettel a témában. A fémeket és bolygókat jelképező hét kör egyáltalán nem ritka szimbólum. Néhány lépésre innen is pompás példáját láthatod a Notre-Dame-katedrális Szűz Mária-kapuján. Egy koporsón szerepelnek a körök, a középső párkányrészben.

Isidore bólintott, szemmel láthatólag lenyűgözte a főnöke tudása és következtető képessége. Ugyanakkor egy részlet még nem hagyta nyugodni.

– Egy dolgot nem értek – jelentette ki. – Kettőnk közül, ahogy azt az imént pompásan bizonyította, maga az alkalmasabb arra, hogy leleplezze Oblanov csalását. Akkor miért engem küld D’Orvalékhoz? Miért talál ki egy nem létező, folyamatban lévő ügyet, miért nem aratja le a jól megérdemelt babérokat?

Valentin tekintete egy pillanatra elfelhősödött, állkapcsa észrevétlenül megfeszült. A titkos nyomozására gondolt, amely az elmúlt napokban minden gondolatát kitöltötte. Természetesen a beosztottjának semmit sem mondott róla. Személyes ügy volt, amelyet a maga módszereivel, a szabályzat kényszereit figyelmen kívül hagyva kívánt megoldani. A cél érdekében kész volt letérni a kitaposott ösvényről, sőt, még arra is, hogy a legalitás határait súrolja. Egy olyan egyszerű és egyenes fiú, mint Lebrac, nem érthette meg ezt.

– Meg kell edződnöd, Isidore – felelte végül. – A helyszínen fejlesztheted a megfigyelőképességed. Azt az estét az előkelő környezetben egy titok, és ki tudja, talán egy csipetnyi veszély árnya fűszerezi majd. Remek alkalom lesz, hogy egyszer és mindenkorra elhallgattasd azokat az idiótákat, akik szerint nincs meg benned egy igazi rendőr fellépése.

Elhallgatott egy pillanatra, majd ironikus mosollyal folytatta:

– Ráadásul úgy véltem látni, hogy nem vagy érzéketlen a kis madame d’Orval törékeny bája iránt. Tökéletes leszel a bajba jutott hölgy segítségére siető lovagként.

Lebrac a haja tövéig elvörösödött, és zavartan dadogva kisietett. Valentin, aki éppen ezt akarta elérni a tréfálkozásával, akaratlanul is elmosolyodott. Hamarosan visszatért azonban a gondterhelt hangulat. Megnézte a zsebóráját. Még tíz órát sem mutattak a mutatók. A füléhez emelte a tárgyat, hogy megbizonyosodjon róla, hogy nem állt-e meg a szerkezet. Ha rövid időn belül nem hozzák meg neki a hírt, amelyre várt, igencsak embert próbálóak lesznek az elkövetkező órák.

Sajnos így lett.

Miután ebédre gyorsan bekapott valamit, a nyomozó úgy döntött, elhagyja a rendőrség épületét. Elfogyott a türelme. A pokolba a diszkrécióval! Nem maradhat tovább ebben a bizonytalanságban, azon morfondírozva, vajon mi történhetett Rondával és Bordeaux-val. Két éjszaka és egy nap telt már el azon rágódva, miért nem ad életjelt magáról a két gazfickó. Egyértelmű, hogy valami váratlan történt. Ki kell derítenie, micsoda. Méghozzá most azonnal! Már nincs helye óvatoskodásnak!

A gondolataiba merülve, a járókelőkre ügyet sem vetve haladt át a Pont-Neufön a bal part felé, azzal a szándékkal, hogy gyorsan hazaugrik, hogy fegyvert vegyen magához. A Cherche-Midi utcában, egy polgárház harmadik emeletén lakott egy elegáns, pompás lakásban. Egyszerű rendőrségi alkalmazottként nem is álmodhatott volna ilyen otthonról. Valentin azonban azóta, hogy öt évvel azelőtt hirtelen meghalt a nevelőapja, csinos vagyon birtokosa volt. Ügyes tőzsdei befektetései szép éves jövedelmet biztosítottak, amely, ha az lett volna a vágya, megkímélhette volna a munkavégzéstől. Ő azonban egész más okból lépett a rendőrség kötelékébe.

Megszakította a tudományos tanulmányait, és feladta azt a tervét, hogy az École Polytechnique diákja legyen, inkább jogot tanult, és nyomozói állást vállalt, hogy folytathassa jótevője munkáját. Valentin ma is felindultan emlékezett vissza a döbbenetére, amikor az elhunyt papírjait rendezgetve felfedezte a kutatást, amelynek Hyacinthe Verne élete utolsó éveit szentelte. Hirtelen a saját múltja is kiemelkedett a felejtés homályából.

Ez a múlt pedig egy pontos helyszínhez kötődött. Egy félreeső házhoz Párizs rongyos külvárosában. Egy rettenetes pincéhez, a vastag terméskő falához, a bedeszkázott pinceablakához, a súlyos, vasakkal megerősített ajtóhoz. Egy közönséges deszkaágy állt benne, és egy ketrec a döngölt földhöz erősítve. Egy ketrec, amely alig volt nagyobb, mint egy kutyaól. Vastag acélrácsok alkották. A pincében folyamatosan félhomály uralkodott, rothadás és mocskos föld szörnyű bűze töltötte be. Akár egy kripta. Az ilyen helyen könnyen örökre elveszhet az ember, felolvadhat a várakozásban és a rettegésben. Az ilyen hely kívül esik minden emberségen.

Arc is tartozott ehhez a múlthoz. A Vikáriusé. Egy aljas bűnözőé, akit a nyomozó apja hét hosszú éven át űzött a főváros legelvetemültebb kerületeiben. Egy szörnyetegé, akinek útját gyermekholttestek szegélyezték, akár az emberevő óriásét a mesében. Egy perverz és kegyetlen lényé, aki izzó vassal jelölte meg Hyacinthe Verne-t és a fiát, arra kényszerítve őket, hogy egyenesen belenézzenek a Gonosz szemébe, hogy megküzdhessenek vele.

A Vikárius... Hosszúkás, hófehér kéz, amelyen kígyókként kanyarognak az erek, pengeéles arc, amely még mindig kísérti a nyomozó éjszakáit a csillogó, tar koponyájával, a kegyetlen, mélyen ülő szemével. Ennek a reverendás démonnak a tevékenységét akarta megállítani Valentin, ezért lépett be a rendőrséghez. Ha lehet, még tovább erősödött az elszántsága előző ősszel, amikor rájött, hogy az alávaló gazember rendelte meg az apja meggyilkolását, holott addig mindenki úgy tudta, baleset volt a halála{4}.

Ugyanazon az őszön a Brigád egykori vezetőjétől, Vidocqtól kapott információknak hála Valentin egy hajszálnyira volt attól, hogy elkapja az ellenségét. Megtalálta az utolsó rejtekhelyét egy mocskos kis utcában a Saint-Merri kerületben. Sajnos elkésett, a madárka éppen kirepült, és a kalitkában nem maradt más, csak egy újabb ártatlan áldozat bemocskolt holtteste.

A fájdalmas eset után a Vikárius újra eltűnt a sötétben: beleveszett a nincstelenek Párizsába, ahogy a patkány a csatornákba. Valentin mindig is tudta, hogy előbb-utóbb újra fel fog bukkanni. A késztetései és ragadozó étvágya felül fognak kerekedni az óvatosságon. A nyomozó ezért minden informátorával tudatta, hogy személyes vagyonából busásan megjutalmazza azt, aki kiszolgáltatja neki a nyomorultat, vagy legalább érdemben hozzájárul a szörnyeteg kézre kerítéséhez. Négy nappal azelőtt végre úgy érezte, célba ér: egy Bordeaux nevezetű alvilági alak azzal kereste meg, hogy a társával, Rondával hamarosan kézre kerítik a Vikáriust. Azóta azonban semmi! A két gazfickó, akibe a bizalmát fektette, eltűnt. Semmit sem tudott róluk.

Valentin a gondolataiból feleszmélve észrevette, hogy már a Croix-Rouge kereszteződésnél jár. Szombat volt, ebben az időszakban nagyon forgalmas volt a környék. A forradalom óta a Saint-Germain kerületi palotáiba zárkózó nemesség útja erre vezetett a Champs-de-Mars, a Tuileriák kertje vagy a Champs-Élysées felé. Lópatkók csattogása, fémveretes kerekek lármája töltötte be a teret. Valamivel távolabb egy vándorköszörűs kövének csikorgása és élénk kiáltozása növelte tovább a zajt. A nyomozó menet közben éppen azt figyelte, milyen ügyesen élez egy baltát, amikor ismerős hang szólította meg:

– Hé, Jérusalem! Egy kis csillogást a cipőjére?

Valentin a hang irányába fordította a fejét. Egy kis cipőpucoló integetett felé, fején félrecsapott, túlságosan bő sapkában. A rendőr rámosolygott, és felé indult, miközben apró után kutatott a zsebében.

– Hogy megy az üzlet, Nyápic? Még nem vagy milliomos?

A fiatal nyomozó zárkózott volt, nem szívesen vegyült másokkal, a gyerekekkel szemben azonban nem volt ilyen tartózkodó. Éppen ellenkezőleg! Élvezte a társaságukat, és ösztönösen mindig megtalálta a szavakat, amelyekkel elnyerhette a rokonszenvüket. Így vette a szárnyai alá ezt a rongyos kisfiút is, aki a lakhelye közvetlen közelében dolgozott keféivel és cipőpasztáival. A tíz év körüli árva elég vad természetű volt, nagyon sok türelem kellett a megszelídítéséhez. Végül Valentin felfogadta informátornak, hogy anélkül támogathassa, hogy sértené az önérzetét. A kölyök büszkén fogadta a feladatot.

– Abból a néhány garasból, amit magától kapok, nem fogok kastélyt venni, az biztos! Köztudomású, milyen zsugoriak a polgárok!

– Csak nyisd ki jól a szemed és a füled. Jó pár informátort ismerek, aki jobban muzsikál, mint te.

A kölyök megvonta a vállát.

– Mit csináljak, ha egyszer az a maga vikáriusa köddé vált? Viszont a cipőjét szívesen kipucolom.

– Majd máskor, Nyápic – csúsztatott Valentin egy pénzérmét a fiú tenyerébe. – Most dolgom van.

– Nos, akkor isten hozta itthon, Jérusalem! Ne legyen nagyon kemény az aljanéppel. Amikor a rangosak megtömik a zsebeiket, a szegényeknek muszáj egy kicsit belenyúlniuk, hogy könnyítsenek rajta. Amíg nincs emberhalál!

A cipőpucoló huncutul rámosolygott, és fütyörészve továbbsétált. Valentin örült, hogy összefutott vele. A kölyök jókedve legalább elterelte a figyelmét a gondjairól. Felsietett a lakásába, és a díszes sétabotját egy másik, félelmetes darabra cserélte, amely valójában egy acélpenge hüvelyéül szolgált. Azután a zsebébe rejtett egy rövid, ötgolyós forgótáras Mariette pisztolyt. Nagyon hatékony fegyver volt közelről, több ellenféllel szemben, zárt térben. Így felszerelkezve minden eshetőségre újra útnak indult, a Grenelle utcában leintett egy fiákert, és a Madeleine-templom építkezése előtti térre vitette magát. Onnan a körútra fordult, majd a Duphot utcára, amely a Neuve-de-Luxembourg utcával a férfi találkák helyszínét határolta.

Késő délután volt, még kevesen jártak arra. Sötétedés után azonban, amikor az árnyékok lassan felkúsztak a házfalakra, valóságos körtánc vette kezdetét. Csábító, kígyózó testek foglalták el a kövezetet. A fiatal férfi prostituáltak csábos pislogásokkal sétáltak utcai lámpától utcai lámpáig, kliensre várva. Itt, a párizsi férfiprostitúció világának központjában mozgott a két gazfickó, akivel Valentin üzletet kötött.