A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ulf Kvensler: Brandmannen

Copyright © Ulf Kvensler 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency.

All rights reserved.

Fordította

Petrikovics Edit

© Partvonal Könyvkiadó, 2026

Magyar fordítás © Petrikovics Edit

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2026

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Horváth Ágnes

Korrektor: Geszti Anna

Borító: Földi Andrea

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-609-221-4

ELSŐ RÉSZ

„Ha akkor tudtam volna, amit ma tudok, ma nem tudnám.”

Stanisław Jerzy Lec

Álmomban nyár volt, én pedig vidéken, az anyai nagyapámnál fürödtem a tóban. Pontosan úgy, mint gyerekkoromban, valahogy mégis a felnőtt önmagam voltam.

Az az érzés kerített hatalmába, amelyet valószínűleg mindenki átél kisgyerekként, amikor a nyár végtelennek tűnik, mi pedig teljesen másképp vagyunk jelen a pillanatban, mint felnőttként.

A parttól kissé eltávolodva lebegtem búvárszemüvegben, búvárpipával a számban, és fejemet a vízbe merítve szemléltem azt a másfajta, csendes világot. A tó feneke, mintha apró homokdűnék barázdálták volna, valamiféle miniatűr Szaharára emlékeztetett. A fény pedig csillogott, alighanem a vízfelszín fodrozódása miatt. Helyenként néhány nádszál imbolygott. Az apró, csaknem áttetsző halak riadtan menekültek, amikor feléjük nyújtottam a kezem. A búvárpipának ismerős gumiíze volt, éppen olyan, mint gyerekkoromban. Minden egyes lélegzetvételnél sziszegő hang hangzott fel a fülemben, mintha mélytengeri búvár lettem volna, több száz méterrel a felszín alatt.

Tényleg elképesztően élénk álom volt.

Nem úsztam, hanem az ujjaimat a tó medrébe vájva húztam magamat egyre előrébb. A nyomomban homokfelhők kavarogtak, mint megannyi apró robbanás után. Klassz látvány volt.

Azután mozdulatlanul lebegtem a felszínen, és a tavat pásztáztam a szemüvegemen át. Kissé megborzongtam, mert valamivel messzebb eltűnt a fenék, a napfényt pedig átláthatatlan sötétség nyelte el. Nagyapa gyakran mesélt arról, hogy a parttól valamivel távolabb szakadék rejtőzik a víz alatt. Gyerekkoromban sosem merészkedtem olyan messzire, mert már jóval a szakadék előtt sem ért le a lábam, felnőttként azonban jártam a szélén. Az egyik pillanatban még az ember mellbimbójáig ér a víz, egy újabb lépést követően pedig már eltűnik a lába alól a talaj, és ha jól rémlik, a tó szinte minden átmenet nélkül, azonnal ötméteresre mélyül. Klarával folyton azt hallgattuk nagyapától, hogy semmi szín alatt nem úszhatunk be a szakadék széléig. Mintha egy hat- és egy háromévesnek eszébe jutott volna odáig merészkedni! Halálosan rettegtem tőle. És őszintén szólva, még felnőttként is összeszorul a gyomrom, amikor pár lépés után eltűnik a fejem a vízfelszín alatt.

Álmomban váratlanul hideg vízsugár hömpölygött el mellettem, az a fajta áramlat, amely a tó mélyebb részéről hozza magával a vizet. A fenék felé nyújtottam a kezem, hogy ujjaimat a mederbe vájva elkezdjem visszahúzni magam a part felé.

Csakhogy nem volt alattam talaj.

Egy ideje ugyanis a felszínen lebegtem, és észrevétlenül egyre beljebb sodródtam a vízen.

Kétségbeesetten kapálózva próbáltam szilárd felületet érinteni az ujjaimmal, de hiába. Láttam magam, ahogy tehetetlenül vergődöm a vízben, lassan sodródva a szakadék széle fölött, be a tó közepére, ahol koromfekete a víz, és ki tudja, mi rejtőzik a mélyben. Hatalmas halak vagy angolnák leselkedhetnek odalent, még az is lehet, hogy a következő másodpercben valami végigsúrolja a lábszáramat. Iszonyúan ijesztő!

Elöntött a pánik.

Azután eszembe jutott, hogy felnőtt vagyok, és réges-rég tudok úszni. Megszállott módjára kezdtem tempózni a sekélyebb víz és a part felé, csakhogy ami a valóságban nagyjából öt másodpercet vett volna igénybe, az álmomban legalább negyedóráig tartott. Végül sikerült újra megérintenem a tó fenekét. Megkönnyebbülten kifújtam a levegőt, és az ujjaim segítségével kivontattam magam az utolsó szakaszon. A part közelében a sekély víz olyan meleg volt, hogy szinte égette a bőrömet.

Felnéztem. A búvárszemüvegen lecsorgó víz miatt ugyan csak homályosan láttam, de egy aprócska alak közeledett felém futva a parton. Egy hároméves kislány. Klara.

Már hosszú évek óta nem álmodtam Klaráról. Most azonban nagyon örültem neki. Levettem a búvárszemüveget, és feltápászkodtam a sekély vízben. Klara meztelen volt, egyenesen berobogott a tóba, és lefröcskölt. Visszafröcsköltem, mire boldogan felvisított.

A feje jókora részéről leégett a haj, az egyik orcája elszenesedett és felrepedezett, akárcsak az egyik karja. A két szeme azonban még érintetlenül nevetett rám..

Ez volt a helyzet.

Egyáltalán nem látszott rajta, hogy fájdalmai lennének, vagy ilyesmi. Visongva játszott, ahogy mindig, és így tettem én magam is.

Klara arca mindig boldognak tűnt. Vagyis inkább elégedettnek. Mintha szüntelenül jókedvű lett volna. Persze olyankor nem, amikor szomorú vagy dühös volt. De alapvetően úgy tűnt, hogy élvezi az életet. Valószínűleg ez volt az egyik oka annak, hogy annyira szerettem őt. Klara nagyon pozitív emberke volt. Ezenkívül majdhogynem bálványozott engem, ami miatt szintén a szívembe zártam. Mivel három évvel idősebb voltam nála, természetes, hogy a legtöbb dologról sokkal többet tudtam, mint ő. Klara azonban meg volt győződve róla, hogy nekem minden a kisujjamban van. Azt az érzést keltette bennem, hogy nagyobb vagyok, mint amekkora valójában voltam.

Egy darabig a vízben pancsoltunk, azután kimentünk a partra homokvárat építeni. Megmutattam neki, mennyire kell nedvesnek lennie a homoknak, hogy ne essen szét, amikor nyílásával lefelé fordítjuk a vödröt. És hogy a lapáttal meg kell ütögetni a vödör fenekét, hogy a nedves homok könnyebben kicsússzon belőle.

Klara egy nedves, sötétbarna hajtincsét a szája sarkában rágcsálva guggolt mellettem, hozzám dőlve a lábamra tette a kezét. Meghitt érzés volt, mintha összeolvadtunk volna.

Kissé égett szagot árasztott.

Lefordítottam a homokkal teli vödröt, és megkocogtattam az alját.

Ekkor Klara hirtelen megszólalt:

– Isak, ne menj el!

– Hogy érted ezt? Hogyhogy ne menjek el?

Klara megsimogatta a lábamat, és a vállamra hajtotta a fejét.

– Ne menj el!

És most jön a lényeg: vajon mikor álmodtam ezt?

Egy éjszakával azelőtt, hogy apám felhívott, és kezdetét vette az egész.

Egy éjszakával előtte.

Isak, ne menj el!

Mintha figyelmeztetni akart volna. Persze tudom, hogy ez nem lehetséges. De akkor is.

Hát nem kész őrület?

Nézőpontváltás.

Biztosam mindenki ismeri azt a képet, amelyik az egyik pillanatban mintha egy öregasszonyt ábrázolna, a következőben viszont elegáns, hosszú nyakú fiatal nőnek tűnik, aki kissé elfordítja a fejét.

Az eget kémlelve ülök a kis ék alakú helyemen az udvaron. Mintha egy hatalmas, tortaszelet formájú Trivial Pursuit-rekeszben gubbasztanék. Csapdába esve.

De azután azon kezdek töprengeni, hogy mi van, ha maga a világ van bezárva. Az egész univerzum. Csak ebben a kis tortaszeletben mozoghat szabadon az ember, ahol ülök. Minden más rács mögött van.

Perspektívaváltás.

Apámnak sikerült rábírnia, hogy teljesen más szemszögből nézzem a világot. Legalábbis egy rövid időre. Valószínűleg kezdettől fogva ez volt a célja.

Úgy is fogalmazhatnék, hogy egy rövid időre én is olyan eszelős voltam, mint ő. Már képtelen vagyok úgy szemlélni a világot, ahogy akkor, de még emlékszem az érzésre. Olyankor megszédülök, és le kell ülnöm.

A minap egy holló telepedett a fal tetejére. Legalábbis azt hiszem, hogy holló volt. Mindenesetre egy nagy fekete madár.

Vajon ő volt az? Ha igen, mit akarhat tőlem? Még nem végeztünk egymással?

Kérlek! Zárjuk le ezt a dolgot egymás között!

Nappal anyáról álmodom, éjszaka pedig Klaráról és Maddéról.

Az acélháló fölött ólomszürke az ég.

Amilyen azon a napon volt, amikor apám felhívott.

Mielőtt az életem a feje tetejére állt, csaknem négy évig egy házi gondozói szolgálatnál dolgoztam. Szerettem azt a munkát. A kis céges autómmal jártam ki olyan idős emberekhez, akik a saját otthonukban vagy a nyaralójukban éltek, némelyikük kis tanyán az erdő közepén. Ha idősek otthonába kényszerítenék őket, valószínűleg néhány héten belül elsorvadnának és meghalnának.

Sokak szerint az otthon ápolás legrosszabb részét az emberek személyes higiéniájáról való gondoskodás jelenti. A pelenkázás vagy az öregek fenekének törlése, miután összecsinálták magukat. De az az igazság, hogy ezt pár nap alatt meg lehet szokni. Én legalábbis így voltam ezzel. Egy hét múlva már nem az járt a fejemben, hogy mennyire undorító, és a szagokat sem éreztem már olyan intenzíven. Ez is csak egy feladat volt, amit el kellett végezni.

Számomra az adminisztratív rész volt a legrosszabb. A jelentések írása, a megbeszéléseken való részvétel, a fogyóeszközök rendelése, pótlása, mindaz, ami nem közvetlenül az ápolói munkához kapcsolódott. Halálosan unalmasnak találtam. Emiatt olykor még az is felmerült bennem, hogy más munkát keressek. Sokan nehezen birkóznak meg a stresszel, azzal, hogy nem jut elég idejük az idősekre, hogy állandóan rohanniuk kell a következő gondozottjukhoz. Az érzéssel, hogy hiába is igyekeznek, úgysem tudnak mindennek eleget tenni. De nehéz volna tagadni, hogy valószínűleg nekem volt a legjobb beosztásom a környéken. Ami részben a magasságomnak és a fizikai erőmnek volt köszönhető. Nemigen akadt más, aki képes lett volna egymaga bemanőverezni a zuhany alá egy olyan öreget, mint a Virserydben élő Göte, aki ugyan jócskán lefogyott az elmúlt évben, de még mindig többet nyomott száz kilónál. Amikor nem én mentem hozzá, két kollégámnak kellett intézkednie. Ha Göte elesett, én voltam az egyetlen, aki egymaga fel tudta segíteni. Úgy is fogalmazhatunk, hogy két szociális segítő munkáját végeztem, ami a beosztásomon is meglátszott.

A Szent Iván-éjt követő kedden történt. Az idő borzalmas volt, hideg és esős, az ég ólomszürkén borult a fenyőerdő fölé. A smålandi nyár. Vajon az ország többi részén is ilyen búbánatos? Vagy úgy általában a bolygón? Erősen kétlem. Mindenesetre az időjárás miatt csak még jobban vártam a következő héten kezdődő nyaralást. Madde és én Törökországba, Antalyába készültünk, oda, ahol tavaly nyáron megismerkedtünk.

Ez volt a terv. Jóságos ég! Mintha száz évvel ezelőtt lett volna!

Még kilenc óra sem volt, de én már órák óta róttam köreimet a kis autómmal. A vidéki utak jobbára néptelenek voltak. Az előző éjszakai álmom járt a fejemben, amely sokféle érzést keltett bennem. Örömet, amiért újra láthattam Klarát, még ha csak álmomban is. Lehangoltságot, amikor felébredtem. És valamiféle nyugtalanságot, amelyet én magam sem értettem egészen.

Ne menj el.

Keresztülaraszoltam Tannsjőn, az aprócska településen, amelynek szélén az öreg Birgit lakott. Egy személyzet nélküli benzinkút, egy kis vegyesbolt. Üzletek, amelyek üresen állnak, amióta az eszemet tudom. És Tannsjö egyetlen kétszintes lakóháza. Egy árva lelket sem lehetett látni az esőben.

Leparkoltam az autót Birgit aprócska, egyszintes, sárga téglaházának felhajtóján. A ház egykor biztosan modernnek és praktikusnak számított. Birgit férje már évekkel ezelőtt meghalt, és az asszony sosem említette, hogy gyerekei lennének. Vajon amikor ideköltözött, tudta, hogy örökké itt fog lakni? Vagy azt gondolta, hogy ez csupán közös életük első állomása? Vajon úgy érezte, hogy még végtelen idő, végtelen számú lehetőség áll előtte?

Kinyitottam a bejárati ajtót, és ahogy beléptem a házba, azonnal észrevettem a nedves foltot az előszoba padlóján.

Nem ez volt az első eset. Birgit a télen töltötte be kilencvenedik életévét, és kissé már szenilis volt. Megesett, hogy éjszaka levette magáról a pelenkát, olyankor pedig felbukkant egy-két meglepetés a házban.

Bementem a hálószobájába. Nyitott szájjal horkolt az ágyban. Csontos, májfoltos kezéért nyúltam, és finoman megszorítottam.

– Birgit! Birgit? Nincs kedve felkelni?

Végtelen lassúsággal kinyitotta a szemét, és álmos, zavart pillantással rám bámult.

– Jó reggelt! Én vagyok az, Isak.

Tétova mosoly terült szét az arcán, amitől nedves, szürke szeme fiatalabbnak tűnt.

– Ó, helló! – válaszolta.

– Jól aludt? Hogy érzi magát?

– Jobban, mint holnap – felelte rekedten.

Elmosolyodtam. Birgitnek volt néhány megjegyzése és poénja, amelyeket minden alkalommal elismételt. Valószínűleg a demencia miatt. De nem számított, hogy már százszor hallottam a vicceket, az élénk, csillogó pillantásának örültem.

Gyanús szag csapta meg az orromat. Úgy látszik, mégsem voltam teljesen immunis rá. Felemeltem a paplant. Birgit deréktól lefelé meztelen volt, és az ágyba ürített.

Nem ez volt az első alkalom.

Ekkor rezegni kezdett a telefonom. A kijelzőre pillantottam, hogy megtudjam, a munkahelyemről hívnak-e, vagy esetleg Madde az. Ismeretlen szám volt. Alighanem valami telemarketinges. Kinyomtam a hívást, és munkához láttam.