Betty Callen

Villámcsapás

Betty Callen

Villámcsapás

2017.

Bevezetés 1806. Anglia partjainál

A hajó hánykolódott a hatalmas hullámok közepette, a vihar pillanatok alatt a semmiből tört elő.

A kapitány mindent megtett, hogy túléljék az égszakadást, hozzákötötte magát a kormánykerékhez, hogy tudja tartani a hajót, de minden hiába volt. A háborgó tenger hullámai lesöpörték a matrózokat a fedélzetről. Két kis kuporgó alakot látott a kapitány a hajó orrában megbújni, összekapaszkodva, remegve a hidegtől. Mielőtt kitört a vihar már csak pár mérföld volt a partig, amit meg kellett volna tenniük. A kapitány felmérve helyzetét tudta, hogy nem tehet már semmit, szegény kisgyermekekért imádkozott. Ebben a pillanatban egy hatalmas villám csapott az árbócba, mely leszakadt és maga alá temette a kapitányt. Már csak két kis hajótörött volt a fedélzeten, a négy éves ikrek, Lizzi és Anthony, akik Franciaországba tartottak a nagymamájukhoz. A kislány látta a tragédiát, felsikoltott, majd elájult a megrázkódtatástól. A kisfiú szorosan ölelte és zokogott. Egy két perc múlva a hajó a szárazföldnek ütközött, az orra fennakadt egy sziklán és a vihar is alábbhagyott. A nap kezdett feljönni a horizonton. A kisfiú tudta, hogy megmenekültek.

– Elizabeth! Lizzi ébredj! Hallod! Térj magadhoz! Minden rendben lesz!

A kislány kinyitotta gyönyörű kék szemeit és rámosolygott két perccel idősebb bátyjára.

Első Fejezet 1823. Október, Anglia

Mr. William Kent kikötötte halászhajóját. Fél éves útjáról tért haza a családjához a tél beállta előtt. A halászat nagyon jól ment ebben az évben, keresett annyit hogy következő tavaszig megéljenek belőle. A felesége, Mrs. Marilyn Kent már nagyon várta haza a férjét. Ő egy gróf lánya volt, amikor az apja megtudta, hogy egy halászhoz akar feleségül menni, kitagadta egy szem lányát, hátha letesz tervéről és magához méltó férjet választ. A gróf tíz évvel ezelőtt halálos ágyán megírt végrendeletében mégis Marilynt nevezte meg az egyedüli örökösének. William hallani sem akart az örökségről, ennél sokkal büszkébb volt. A pénzt az árvaháznak ajándékozták, hogy olyan gyerekeket támogassanak, mint akikre ők is rátaláltak. Azóta született két saját gyermekük is, Jason és Sarah.

Will betért az első fogadóba, hogy béreljen egy lovat, minél hamarabb hazaérjen a családjához.

Lord James Kingsley gróf fia, Stephen, már nagyon unta a bálokat, a kisasszonyokat és a mamájukat, akik kivetették rá a hálójukat. Házasság? Brr, a gondolattól is megborzongott. Látta a szülei füstbe ment házasságát, amely csak a vagyon miatt köttetett. Neki ugyan sosem lesz felesége!

Az anyja Lady Helen Kingsley nagyon gazdag nemesi családból származott. Bőséges hozományt kapott az apjától, mikor a grófi címért hozzáment Lord Kingsleyhez, aki minden pénzét szerencsejátékon herdálta el. Helen saját vagyonnal is rendelkezett, amit anyai nagyanyja hagyott rá. Férje nem törődött semmivel, ő vezette Bathhoz közel a vidéki birtokot, White Valleyt. Nevét az Erdei Szellőrózsáról kapta, mely virágzáskor gyönyörű fehérbe borította az egész tájat. Minden tudását átadta a fiának, ha bármi történik vele, Stephen jól boldoguljon White Valley irányításával.

Igazán nem lehetett oka panaszra, fia minden tudást magába szívott, nem hasonlított mihaszna apjára. Tavasztól október végéig itt élt a Kingsley család, a teleket Londoni kastélyukban töltötték.

Stephen nagyon szeretett itt lenni, Helen mindent megtett azért, hogy a fiának boldog gyermekkora legyen, és soha ne szenvedjen az ő rosszul megválasztott házassága miatt. Mikor Etonba a bentlakásos iskolába járt alig várta a szünetet, hogy hazajöhessen White Valleyba. Ez inkább volt az otthona, mint London. Stephen a mai napon is egy ilyen bál helyett inkább elindult vadászni. Nagyon fiatalon megtanult célba lőni. A lovaglás mellett ez volt az egyetlen szórakozása, amit mindig is szeretett. Magához vette kedvenc puskáját, felnyergelte gyönyörű ébenfekete lovát, Szellőt és nekiindult az erdőnek.

William Kent félúton járt hazáig, mikor a lova megtorpant, két lábra ágaskodott és majdnem ledobta a hátáról. Nagyon erősen belekapaszkodott a ló sörényébe, hogy le ne essen.

– Hóóó, Hóóó „kislány” nyugalom, mi a baj? – simogatta a nyakát, próbálta nyugtatni a lovat. Jobb oldalt a fák mögül két fegyveres ugrott elő.

– Ide a pénzt, de rögtön!

– Mozogj már, gyorsan! – szólt a másik, majd a feje fölött a levegőbe lőtt. William megrántotta a gyeplőt, hogy megfordítsa lovát, közben a nyeregtáskában lévő fegyver után nyúlt.

Stephen éppen kiszemelt egy szarvast, amit egy közeli lövés hangja riasztott el. Már majdnem elejtette a vadat, mikor az megrettent, és elinalt. Ilyen pechet! De ki vadászik rajta kívül még a saját erdejében?

William, mikor megfordult lovával, szembetalálta magát még egy útonállóval, aki puskát fogott rá. Három gazfickó akarta kirabolni.

– Le a lóról ember! – kiáltotta. William habozás nélkül a harmadik banditára ugrott lováról.

Leteperte a földre és behúzott neki egy jó nagyot. A bandita elájult az orra eltörött. A másik két gazfickó és William között volt a lova, így nem tudtak rálőni. Stephen a kanyargó ösvényen haladva ebben a pillanatban ért látótávolságba, épp látta William vetődését. Leugrott lováról és tüzelt az egyik álarcos banditára. A golyó a vállán találta el nem okozva halálos sérülést. A fájdalomtól felordított, puskáját eldobva kapott a vállához. A meglepetésből felocsúdva a másik rabló megfordult és tüzelt volna, de William gyorsan talpra ugrott és lova alatt átbújva hátulról jó erősen fejbe kólintotta puskája másik végével. Összerogyott és elterült a földön.

– Hála az égnek, hogy pont erre járt! Nagyon köszönöm Mr… – majd nyújtotta kezét az idegennek. Stephen habozni látszott.

– Mr. Stephen Kelly – mutatkozott be.

– Megmentette az életemet! Az én nevem Mr. William Kent, kérem, szólítson Willnek.

– Ön pedig Stephennek – kezet ráztak, majd Stephen is megköszönte Willnek, hiszen ha nem terem ott egy pillanat alatt a rabló mögött, bizony lehet, hogy őt is lelőtték volna. Ostorral összekötözték a rablók kezét, a bérelt ló hátára tették a két eszméletlen banditát. Stephen felült a saját lovára, William pisztolyt fogott a harmadik banditára, és elindultak a rendőrfőnökhöz.

Második fejezet

Marilyn a konyhában álldogált és nézte, ahogy a nap eltűnik a fészer tető mögött, majd lassan besötétedik. Még egy nap William nélkül. Nagyot sóhajtott, majd fogta a kannát, hogy teát készítsen gyermekeinek. Kivágódott a bejárati ajtó és Jason félrelökve fivérét, Anthonyt rontott be a házba.

– Papa, papa! – kiáltotta Jason.

– Papa nem jött ma haza kisfiam. Talán majd holnap vagy holnapután – mondta Marilyn szomorúan. Jason tizenhárom évesen komolyabbnak tűnt a többi vele egykorú fiúnál.

Lizzi húgával, Sarahval lejött az emeletről a kiabálásra. A Kent ház nem mondható éppen nagynak, de nagyon otthonos volt, Marilyn gondoskodott róla. Fent az emeleten volt három hálószoba, lent a konyha és a nappali egy kandallóval. Most is lobogott a tűz, október közepén már elég hidegek voltak. Esténként elé gyűlt a család egy bögre forró teával és mindenki elmesélte aznap mi történt vele. Néha egymás szavába vágtak, ugratták, cukkolták a másikat. Igazi testvéri szeretet volt köztük, bár nem voltak mind édes testvérek. Mary és Will soha nem éreztették ezt az ikrekkel, minden gyermekükkel egyformán bántak. A telken a ház mellett volt egy istálló és mellette állt egy fészer. Marilyn mindig kiment oda, mikor már nem bírta férje hiányát. Will dolgai közt úgy érezte, hogy egy kicsit vele van.

– Minden nap azt hiszem, hogy papa megjött úgy rikácsolsz Jason – szidta meg Lizzi.

– Igen, megérkezett, Charles mondta, akinek a papája a kikötőben dolgozik, hogy látta papa hajóját kikötni. Már régen itthon kellene lennie!

Lizzi a következő mondatot már meg sem hallotta, kisurrant az ajtón testvére, Anthony mellett.

Szaladt az istállóhoz, egy pillanat alatt felnyergelte a lovát és elindult a város felé az ösvényen. Will kislány korában megtanította pónin lovagolni. A féloldalas női nyerget sosem szerette, kérte papát, hogy Anthony nyergén lovagolhasson. Mikor esdekelve nézett rá hatalmas égszínkék szemével, gyönyörű aranyszőke hajával olyan volt, mint egy kis angyal. Ki tudott volna neki ellenállni? Will átcserélte a nyergeket és kantárszáron vezette a pónit. Később, mikor nagyobb lett, kapott Willtől egy fehér lovat barna cikázó folttal a fején. Így lett a ló neve Villám. Este, ha Sarah elaludt számtalanszor kiszökött a ház mögötti hatalmas tisztáshoz. Anthony nyergén lovagolt, míg ki nem fulladt, majd elterült a puha fűben a csillagos ég alatt. Ez volt számára az igazi boldogság. Papa sokat mesélt a csillagokról, ilyenkor mindig arra gondolt, hogy ő is ugyanazt a csillagot nézi a tengeren.

Will és Stephen mindent elmeséltek a rendőrfőnöknek, aki a cellába zárta a két banditát, akik idő

közben magukhoz tértek. Átkutatták őket, az egyik útonállónál nagyon sok pénzt találtak. A harmadik sebesült társukhoz hívták a helyi orvost, Dr. Phil Andersont, hogy lássa el a lőtt sebet. A hónapban ez volt az ötödik rabló támadás, az előző négy sajnos sikeres volt. A rendőrfőnök megköszönte a segítséget, hogy elkapták a banditákat. Ha bebizonyosodik, hogy ők követték el az előző rablásokat is a károsultak visszakapják a pénzüket hála a két újdonsült jó barátnak.

– Meg volt a mai jó cselekedetünk – mosolygott Will Stephenre – kérem, fogadja el a meghívásomat ma vacsorára, ha megtudja a feleségem, hogy milyen kalandos délutánunk volt és ön megmentette az életemet és nem viszem haza, leszedi a fejemet.

– Örömmel elfogadom, köszönöm – figyelmét nem kerülte el, hogy Will arca felragyogott, ahogy a feleségéről beszélt, biztosan nagyon szereti.

Ma már nem volt kedve vadászni. Haza nem akart még menni, hogy az anyja nyaggassa, miért nem a bálon van. Persze, hisz nem neki kellett megtáncoltatni minden férjre és vagyonra vadászó fiatal fruskát és bujkálni a mamájuk elől. Hallgatni a nyafogásukat elnézni szempilla rebegtetésüket.

Tánc közben nemegyszer megkérdezte, hogy csak nem szempilla került az ifjú hölgy szemébe? Azzal a mozdulattal, már húzta is le a táncparkettről és kísérte a mamájához, hogy segítsen a pillát kiszedni. Mélyen meghajolva adta át a lányát, hiába próbált az tiltakozni. A következő pillanatban már a hátsó kerti ajtón távozott. Anyja szerint harminc évesen ideje lenne már a házasságnak. Minél hamarabb unokákat szeretne.

Lizzi fél úton járt a város felé, mikor meglátott szembe jönni két lovast. Több esze is lehetett volna, minthogy elindul egyedül a szürkületben. Kicsit közelebb érve látta, hogy nincs mitől tartania.

– Papa! Papa!

– Lizzi? – figyelt fel Will a patadobogásra és kiabálásra – Lizzi, kislányom! Leugrott lováról és szaladni kezdett a lovas felé. Lizzi is leszállt a lóról és belevetette magát papája karjába.

– Papa úgy vártunk már haza. Olyan jó, hogy megjöttél. Olyan sok idő eltelt mióta nem láttalak –

úgy csimpaszkodott belé, mintha megint kislány lenne. Will arcon csókolta lányát, majd kibontakozott az ölelésből. Villám a fejével böködte Lizzi kezét, hogy megsimogassa. Közben Stephen is odaért hozzájuk Szellő hátán. Lizzi még Will karjába kapaszkodva fordult kíváncsian az idegen felé. Stephen lábai földbe gyökereztek volna, ha nem a lován ül. Kapaszkodnia kellett a gyeplőbe, hogy le ne ugorjon a lováról és kapja ő is ölbe ezt a ragyogó angyali tüneményt. Mosolya beragyogta az erdei szürkületet és Stephen szívét. Arany haja, nevető kék szeme maga volt a csoda. A férfi a ló hátán olyan jóképű volt, hogy Lizzi örült, hogy van támasza. Pillantásától lábai teljesen elgyengültek.

Dús, fekete, csillogó haja keretezte vonzó, markáns arcát. Kényszerítenie kellett magát, hogy kiszakítsa pillantását a férfiéból. Tekintete lejjebb vándorolt, széles, izmos vállai kirajzolódtak a zakója alatt. Stephen követte Lizzi pillantását, lenézett a kezére, mely szorította a gyeplőt. Ujjait ellazította, majd egyik lábát meglendítette, másik oldalon leereszkedett Szellő hátáról. Közelebb lépett hozzájuk, szemét nem tudta levenni Lizziről.

– Gyönyörű a… lova – ejtette ki a szavakat, de mintha nem is ő mondta volna.

– Villám? – mosolygott Lizzi – köszönöm nagyon kedves Öntől! – Igen, mintha villámcsapás érte volna, futott át Stephen agyán, mikor meglátta a lányt. Soha senki nem bűvölte még így el.

– Stephen hadd mutassam be idősebbik lányomat, Miss Elizabeth Kentet.

– Elizabeth, az úr Mr. Stephen Kelly. Újdonsült jó barátom.

– Mr. Kelly – köszöntötte Elizabeth és felé nyújtotta a kezét – örülök, hogy megismerhetem.