Anyának és Apának, akik sosem nyitották ki a házban szerteszét
hagyott, megszámlálhatatlan mennyiségű, történetfoszlányokkal teli füzeteket. És akik folyton új füzeteket vettek, hiába nem fejeztem be egyetlen történetet sem gyerekkoromban. Míg én azt hittem, sosem jön el ez a pillanat, ti elkerülhetetlennek tartottátok.

És Erinnek, aki az összes kezébe került füzetet elolvasta,
és szemérmetlenül követelte, hogy megtudja, mi következik ezután. Az a fajta olvasó vagy, akinek írok.

1. fejezet

Vera a legjobb tudomása szerint huszonkét éves volt. Ám mire azon a bizonyos kora októberi reggelen bekötötte a futócipője fűzőjét, tíz órája és tizennégy perce maradt abból az életből, amelyet az Anglia délnyugati részén fekvő Glastonbury nevű kisvárosban ismert.

Glastonbury legmagasabb épületei legfeljebb háromszintesek. Mégis, amikor a levegő épp megfelelően jár, a szél úgy söpör végig a főutcán, mint egy alagútban. Szinte érezni lehet a levegőben, hogy van ott valami nem csupán ősi, de szent dolog. Sok turista haladt már el Glastonbury közelében azzal a szándékkal, hogy csak elmegy mellette, valahogy mégis magába szippantotta őket a hely. Elég csupán annyira megközelíteni a várost, hogy láthatóvá váljon a Tor, a misztikus domb, amely egyedülálló kőtornyával (igazából csak rom) a táj fölé magasodik.

Az arra járó csak menne tovább, de meglátja a Tort, az magába szippantja, és a látogató hazatérve azt mondja azoknak, akiket a legjobban szeret: „Nektek is látnotok kell.” Így kezdődtek az ide vezető zarándoklatok mintegy tízezer évvel ezelőtt. Glastonbury még a kevéssé fogékony lélek számára is zümmög a szent energiától, ez pedig afféle rejtély, amelyet sosem lehet megfejteni, és ami olyan, mint a várakozással teli, visszafojtott lélegzet.

Az a szegény, szerencsétlen lélek, aki hitetlenkedve azt mondaná: „Egy domb? Azt akarod, hogy elmenjek, és megnézzek… egy dombot?”, egyszerűen még nem látta, vagy az ég áldja meg szegényt, de a természete a kíváncsi szöges ellentéte. Egyesek még akár azt is mondanák rá, unalmas.

A Tor magához hívja a lelkeket, a szél pedig érintetlen és pezsgő, élettel teli hellyé korbácsolja, ahol a valaha ezen a földön járó zarándokok suttogása visszhangzik minden lépéssel a talpunk alatt. Elég csak inni a forrás vizéből, és a munka elvégeztetett. Máris megérett az átalakulás, és vele együtt valami más is.

Számos legenda létezik: pogány istenekről és istennőkről, Arthur királyról, akár magáról Jézusról. A történeteik itt mind otthonra lelnek, a hétköznapi emberekével együtt. Glastonburyben néhányan házi praktikákhoz árulnak boszorkánykellékeket – állításuk szerint ősi mágiát rejtő ereklyéket és drágaköveket. Mások kézzel készítik a portékáikat, vagy kiváló kávét főznek. Vannak, akik szőnyeget árulnak vagy autót javítanak. Akár úgynevezett hétköznapi áruval kereskednek, akár nem, végső soron nem számít. Bárhol is élsz, bármilyen levegőt szívsz, bármilyen különös alakok járnak-kelnek körülötted, végül minden megszokottá válik.

Idővel még a létezés azon rendkívülisége, hogy Glastonburyben élhetsz, a Tor és a legendák közelében, misztikus levegővel körülvéve, is feledésbe merül a mindennapi élet sürgés-forgásában.

Sajnos ez történik a csodákkal, ha az ember azok közelségében éli mindennapjait: elértéktelenednek számára.

Éppen ezért Vera, amikor csak tehette, napkelte előttre állította az ébresztőjét, és felkocogott a Tor tetejére vezető meredek ösvényen. Vágyta a csodát, hajlandó volt a lépteivel és az izzadságával fizetni érte. Nem volt különösebben gyors, és a meredekebb szakaszokon néha inkább csak vánszorgott, de szerette a kiszámítható versenyt a felkelő nappal. Épp csak annyi ideje maradt ébredés után, hogy felöltözzön, majd lesurranjon a George és a Zarándok Fogadó személyzeti lakásából, mielőtt kiviharzott a bejárati ajtón.

Csak zseblámpát vitt magával – se telefon, se zene, semmi zavaró tényező. Csak a cipője hangja a járdán, egészen addig, amíg le nem tért az útról a Tor gerincén felfelé kígyózó keskeny, kavicsos ösvényre.

Régebben széles mosoly terült el az arcán, valahányszor a szél megtaszította hátulról. Úgy képzelte, mintha valami hatalmasabb erő vitte volna előre. Ebben már nem hitt. Már csak a szél süvített a fülébe, nem pedig valami jó előjele. Igazából pusztán ez a hang képes volt felidézni azt, amit elveszített.

Szaggatottan szívta be a levegőt, képtelen volt elnyomni a feltörő emléket. Az a hang. Ugyanaz, mint két éve, amikor berohant az egyetemi könyvtárba. Csakhogy akkor a süvítő szélnek villámlás járt a nyomában.

Hatalmas vihar tombolt. Aligha hallott ahhoz fogható mennydörgést azelőtt, vagy azóta. Nem voltak sokan odabent, így Vera halkan dúdolva kanyargott a könyvespolcok között, míg várta, hogy alábbhagyjon az eső.

Fel sem figyelt a fiatalemberre, aki a hátát a falnak támasztva ült a földön (valószínűleg azért, mert Vera már túlságosan hozzászokott ahhoz, hogy őt amúgy sem veszi senki észre), egészen addig, amíg az utána nem szólt:

– Lehet dalt kérni?

Vera megtorpant, majd szembefordult vele. Akkor látta először a fiatalembert, bár később megismerte, igen bensőségesen. Vincent. A fiatalember elmosolyodott, anélkül, hogy felnézett volna a vázlatfüzetéből. Az azt követő két évben Vera örömmel nevezte őt Vincent-nem-Van-Goghnak, a kétfülű művésznek. A szikrázó napfényben Vincent haja még kicsit vörösesen is csillogott.

Ahogy Vera a Tor legmeredekebb szakaszán igyekezett felfelé, az egész nap úgy pergett le előtte, mint egy felgyorsított emlék. Mintha az idő mint olyan megszűnt volna létezni. Felidézte, ahogy megállt beszélgetni Vincenttel, majd órákon át nézegette a rajzait. Már késő estére járt, mire észrevették, hogy elvonult a vihar. Elindultak, és beültek egy korsó sörre (amiből három lett). Aztán Vincent hazakísérte, jó éjt kívánt, és puszit nyomott Vera arcára.

Ezután alig telt el úgy nap, hogy ne találkoztak volna. Vera hamar beleszeretett Vincentbe, ő pedig ugyanilyen odaadással szerette viszont.

Négy hónapja már, hogy elhunyt.

Az elveszített szerelem íze kegyetlen, és Vincent halálának véglegessége darabokra törte Verát.

Azóta a futás már nem annyira a csoda hajszolását jelentette, mint inkább menekülést az érzések elől. Kétségbeesett kísérletet arra, hogy elszökjön a veszteség fájdalma és az aziránt érzett bűntudata elől, hogy megakadályozhatta volna.

A lassabb napjain is tizenöt perc kocogás volt az egész. A Tor tetején álló építmény, Vera útjának célja, a Szent Mihály-torony, sötét tömbként derengett a hajnal előtti félhomályban. Nem volt ez más, mint négy kőfal tető nélkül. Ha Vera a Tor tetejére érve továbbfutott volna, egyenesen áthaladt volna az egyik boltíves nyíláson, majd ki a szemközti oldalon, amely egy kert méretű teraszra vezet, középen egy földrajzi iránytűvel. Első pillantásra kerek kőpadnak tűnhet, azonban ha közelebbről megvizsgálja az ember, a közepén álló ezüstkorongba minden égtáj felé mutató, finom nyilakat véstek. Az irányok jelezték, mit lehetne megpillantani a távolban, ha elég messzire elláthatnánk: negyven kilométerre Bristolt, ahol Vera egyetemre járt, tizennyolc kilométerre délkeletre Camelotot (igen, a legendás helyet), tizenegy kilométerre délnyugatra Somertont… és így tovább.

A legtöbbször akadtak mások is a városban, akik a hajnali órákban a Tor tetején kívánták lerázni magukról a hétköznapok béklyóit. Aznap azonban nem volt ott senki más.

Vera a torony mellett sétálva gondolkodás nélkül húzta végig az ujjait a köveken, ahogy mindig, egyfajta zsigeri késztetésből, hogy kapcsolódjon az őt körülvevő ősi dolgokhoz.

Nyugatra pillantott, a Glastonbury-apátság romjai felé, felidézve magában egy régi, általános iskolai kirándulást, amikor az egyik tanítója megdorgálta, mert minden keze ügyébe kerülő romot megérintett.

Még nem volt elég világos, hogy kivehesse a másfél kilométerre fekvő várost. Innen amúgy sem láthatta az apátság romjait. Az egykor fenséges templom impozáns kőoszlopai megbújtak a High Street közelében, annyira szorosan beékelődtek az épületek közé, hogy magában ez újabb meglepetéssel szolgált a látogatóknak. Az egyik pillanatban az utazó még a telefonjába merülve keresi az útirányt, a következőben befordul egy sarkon, felnéz, és a lélegzete is eláll a szeme elé táruló romok látványától.

A torony sarkához érve Vera ujjai egy röpke pillanattal tovább időztek a köveken. Még volt néhány perce a nap mindennapi csodájáig, így levette a cipőjét és a zokniját, letette őket a torony tövébe, és kimerészkedett a fűre mezítláb, hogy megmozgassa lábujjait a hűvös, harmattól nedves talajon.

Alig egy kőhajításnyira volt a kedvenc helye: a Tor tetején a Szent Mihály-torony és a kő iránytű között majdnem félúton egy tökéletes, fűvel benőtt terület, ahová ha leült, megfigyelhette, ahogy ismét kezdetét veszi egy újabb nap. Az iránytű szerint a legendás Camelot felé nézett, ami ugyan a turisták miatt került fel a listára, de a helyiek mindenkinél nagyobb hévvel hittek a legendákban.

Mostanra már egyértelműen látszott, hol bukkan majd fel a nap – talán egy, legfeljebb két perc volt hátra pirkadatig. Vera a felizzó pontra szegezte a tekintetét, még pislogni sem mert. Tökéletesnek ígérkezett a napfelkelte. Egyetlen felhő sem takarta az eget, ugyanakkor sűrű ködpaplan gyűlt össze alacsonyan a Tor körül. Órákon belül eloszlik majd, azonban valahányszor ez a sűrű köd takaróként terült a völgyre, olyan volt, mintha megállítaná az időt, hogy egy másodpercre megőrizze a pillanatot. Vera visszatartotta a lélegzetét, mert tudta, hogy a nap első sugarai mindjárt feltűnnek a láthatáron.

És már ott is volt.

Léteznek nagyobb helyek és sokkal lenyűgözőbb tájak, de Verának nehezére esett elhinni, hogy akad bárhol a világon ehhez fogható napfelkelte.

Ott maradt végig, egészen addig, amíg a nap teljesen a horizont fölé emelkedett. Felvidította a lelkét, legalább egy kis időre. Aztán összeszedte a cipőjét, még egyszer, utoljára megérintette a tornyot, és visszakocogott arra, amerről jött.

Ha lefelé menet Vera a domb lábánál álló Fehér-forrás temploma felé pillantott volna, talán észreveszi a bejáratánál álló köpenyes férfit.

A férfi abban a pillanatban érkezett a templomba, amikor a nap átbukott a horizont felett.

És mire leszáll az este, eltűnik majd, Verával együtt.

2. fejezet

Vera sosem akart a fogadóban dolgozni. A George és a Zarándok egész életében a szüleié volt, és gyakorlatilag már azelőtt is ott élt, hogy beköltözött volna a személyzeti részbe tavaly tavasszal, miután befejezte az egyetemet.

Amíg az édesanyja, Allison a vendégekkel foglalkozott, a hatéves Vera a kandalló mellett színezett a sörözőben. Miközben az apja, Martin, a vendégszobákon végigsietve állandó versenyfutásban volt az idővel, hogy rekordidő alatt kicserélje az ágyneműket, a kilencéves Vera búvóhelyek és titkos átjárók után kutatott. Egy tizenhatodik században épült fogadóban kószáló gyermek óhatatlanul is rábukkan minden rejtett zugra.

A fogadóba visszaérve Verának épp annyi ideje maradt, hogy lezuhanyozzon és felöltözzön a rengeteg napi teendő előtt. Haját a tarkóján lófarokba fogta – úgy döntött, ez is megteszi. Szép és rendezett. Az arca vonzó, nincs rajta semmi aránytalan vagy szokatlan. Átlagos méretű orr, szabályos ajkak, normál hosszúságú szempillák, szabálytalanul hullámos, barna haj. Szép, de nem igazán különleges.

Szégyellte bevallani, de volt idő, amikor zavarta az észrevétlensége. Vincent elvesztése után megkönnyebbülés volt úgy élni, hogy nem vonja magára a figyelmet. A világa beszűkült, és ez volt a legegyszerűbb módja, hogy tovább folytassa a veszteség közepette. És a kis lakrésze, bár nem is állhatott volna távolabb attól, amit nemrég még elképzelt a jövőjének, mégis vigaszt nyújtott. Úgy érezte, ha sikerül távol tartani a gondolatait Vincenttől, minden rendben lesz.

Az előző éjszaka mindössze hat szoba volt foglalt a George-ban. Vera megtudta, hogy az egyik család a Stonehenge-hez készül, ezért vajdarabokból gondosan felépítette a kövek másolatát az asztalukra. A vendégek örömmel fogadták a gőzölgő reggelit és a rájuk váró látványt, amit aztán a pirítósukra kentek.

A vendégek lassan beszivárogtak, Vera pedig teát és kávét szolgált fel, felvette a rendeléseket. Udvariasak voltak vele, de átnéztek rajta. Amikor indultak, és ő szép napot kívánt nekik, mindannyian, még az a család is, akinek tetszett a vajból készült műalkotás, úgy búcsúztak tőle, mintha egy szót sem váltottak volna előtte.

Mintha idegen lett volna.

Kellemetlennek is érezhette volna ezt, ha nem úgy élte volna le az egész életét, hogy mindenki feledhető mellékszereplőként bánt vele. Ám az évek során akadt néhány figyelemre méltó kivétel. A szülei, természetesen. És egyszer, még tizenkét éves korában, Vera megmagyarázhatatlan módon érdekessé vált az osztálytársai szemében. A lányok barátkozni, a fiúk pedig járni akartak vele. Különleges ünnepségekre hívták, még egy születésnapi kirándulásra is Londonba. Aztán egyszer csak úgy döntöttek, már nem akarnak vele lenni. Nem volt semmiféle csúnya vagy kínos jelenet. Semmi kegyetlenség. Egyszerűen csak… elveszítették az érdeklődésüket.

Egy másik alkalommal, az egyetem harmadik évében, élete mélypontján, a legmagányosabb időszakában valami hasonló dolog történt. Verának egyik napról a másikra, egy csapásra egész csapat barátja lett. Randizott. Jól érezte magát. Aztán csakúgy, mint korábban, hirtelen, néma egyetértésben, mindenki elpártolt mellőle. De ez nem igazán számított, mert akkoriban talált rá Vincentre. Ő nem felejtette el Verát.

De most már Vincent sincs vele.

Hiába nem volt ez normális, Vera így élte az egész életét. Számára a létezésének jelentéktelensége teljesen hétköznapinak számított.

Friss teát vitt a későn kelőknek. A legtöbben a telefonjukat görgették vagy a reggeli újságot olvasták, egy férfit kivéve, aki feltűnően kilógott a többiek közül szép szabású tweedmellényében a ropogósra vasalt inge fölött. Ezüstlánc ívelt a hajtókájától a mellényzsebéig. Nem volt nála se telefon, se olvasnivaló.

Bölcsnek tűnt, mégsem öregnek. Méltóságteljesnek, de nem karót nyeltnek. Az öltözéke illett sötét, ám ezüsttel szembeötlően átszőtt, tökéletesen ápolt szakállához, és a tarkójánál szorosan összefogott, hosszú hajához. Glastonburyben mindenféle viseletben jártak az emberek. Nem ezért állt fel a szőr Vera karján, valahányszor felé fordult a férfi. Hanem mert… nos, nehéz lett volna megmondania. A férfi maga előtt összekulcsolt kézzel ült, és csak akkor mozdult meg, amikor elővette az ezüstlánc végén lógó zsebórát. Megvizsgálta, visszatette a zsebébe, és visszatért a tétlenséghez.

Vera akkor jött rá, amikor letette elé a gőzölgő kanna teát és a tejet. A férfi figyelte őt. Senki sem figyelte Verát.

– Köszönöm, Vera – mondta a férfi.

Vera épp a konyha irányába fordult, de ledermedt mozdulat közben, és visszanézett rá.

A hangja elcsuklott, és csak nagy nehezen préselte ki magából a szavakat:

– Nagyon szívesen. Én… meglep, hogy emlékszik a nevemre – mondta, bár nem emlékezett arra, hogy bemutatkozott volna.

A férfi ragyogó kék tekintete megdöbbentő intenzitással találkozott Veráéval. Oldalra biccentett fejjel vonta össze a szemöldökét.

– Hogyne emlékeznék rád. – Mosolygott, de egyfajta szomorúság áradt belőle.

Egyikük sem szólt, már-már kellemetlenül hosszú ideig. Közben Vera remélte, hogy felismeri a férfit. De egyetlen emlék sem jutott eszébe.

– Nos – törte meg végül az ólomsúllyal rájuk nehezedő hallgatást –, csak szóljon, ha szüksége van bármire.

A férfi bólintott, kérdőn elhúzta a száját, majd visszatért a teájához.

Mire Vera kivitte a számlát, a férfi eltűnt. Csak az asztalon hagyott fizetség bizonyította, hogy egyáltalán ott járt.

Takarítással folytatta aztán a munkáját, a különös találkozás pillanatnyi furcsasággá halványult. A napi huzatverseny, ahogy Martin nevezte, volt az apja kedvenc feladata. Átmenetileg Vera feladata lett, amíg Martin elég jól nem lesz. De örökölte az apjától a reggeli szobafelkészítés egyszerűségének szeretetét. A fülhallgatóján a kedvenc zenéjét hallgatta, és amikor egy dal a legjobb részhez ért, félbehagyta a lepedőigazítást, és felszabadult táncba kezdett.

Ám egy ilyen öreg fogadóban a zene más célt is szolgált.

Az ötszáz éves épület csak úgy recsegett és nyöszörgött. Lyukacsos fagerendái beitták a hajdani zarándokok emlékeit, és azok időről időre visszaszivárogtak. Bárki, aki dolgozott már a George és a Zarándokban, valamint megannyi vendég saját élményei alapján, elmondhatja, hogy kísértetjárta hely, méghozzá a pincétől a padlásig. Zenehallgatás közben kevésbé volt nyugtalanító a zajok és a szellemek között egyedül a George-ban. De szinte mindig akadt valami apró rendellenesség.

Vera az egyes szobában cserélte épp az ágyneműt – ez a szoba különösen híres volt a kísérteteiről –, amikor magától bekapcsolt a televízió. Aztán fürdőszoba-fertőtlenítés közben a hatalmas, öreg ruhásszekrény ajtaja kivágódott. Mindkét esetet magyarázhatja az elöregedett vezetékrendszer vagy a régi bútorok meglazult zsanérjai.

De Vera látott már jó néhány kevésbé megmagyarázható dolgot, sőt egyszer még szellemet is. Majdnem egy évvel korábban, napkeltekor a Tornál, a téli napforduló idején. A szokásos helyén ült, a vállára takarót terített, hogy védekezzen a hideg ellen, amikor mozgolódás vonta el a figyelmét a horizontról úgy négy méterre maga előtt. Titokzatos, kis felhőt hagyott hátra a lent elterülő ködfátyol, egy pufók bárányfelhőt, amely túl messzire kóborolt a nyájtól.

Vera szeme láttára öltött alakot… embert formált. A férfi tett hat lépést, aztán elfordult, és megismételte a másik irányba.

– Atyaég – suttogta Vera.

Amikor Vera megszólalt, a férfi megállt, mintha hallotta volna. Aztán megfordult, és egyenesen Verára nézett. Megviselt vonásai mintha lehámlottak  volna, kivehetetlenné váltak, akár egy éveken át szélnek és esőnek kitett kerti szoboré. Vera megbabonázva bámulta, miközben a nap feltűnt a horizonton. Ahogy az első sugár a kísértetre vetült, a férfi eggyé vált a köddel, a köd pedig szertefoszlott egy szempillantás alatt.

Ahhoz a furcsa jelenéshez képest a reggeli esetek nagyon is kezelhetőek voltak. További incidens nélkül befejezte a szobákat, majd az ivóban folytatta az ebéddel kapcsolatos teendőket.

Mire akadt egy szabad perce, hogy gondolkodjon, az utolsó vendégek is elmentek, és már letakarította az összes asztalt. Délután négyre járt. Az üres asztalok között cikázott, a terem hátuljától haladt az első ablakok felé, betolta a székeket, letörölte az asztalokat. Meglátott néhány nagyobb kupac morzsát a padlón, és már fordult is, hogy elővegye a seprűt a pult mögül, ám riadtan vette észre, hogy nincs egyedül. A széket, ami pillanatokkal korábban még üres volt, elfoglalta egy csuklyás, köpenyes alak, Verának háttal.

A kezdeti ijedtség után Vera továbbment a pult felé.

– Nagyon sajnálom – szólította meg az alakot. – Csak öttől szolgálunk fel vacsorát. Teát pedig hárompercnyi sétára kaphat, bármelyik irányba is induljon, és… – Elhallgatott, amikor a férfi felszegte a fejét, hogy megmutassa az arcát.

Bár köpenyt viselt, és kevésbé öltözött elegánsan, kétségtelenül ugyanaz a férfi volt, mint akit reggel látott. Vera szája sarka mosolyra húzódott. Ki nem nézte volna belőle, hogy egy New Age-es druida. Kellemes meglepetésnek találta, hogy tévedett vele kapcsolatban.

– Ó! Üdv újra – köszöntötte a férfi. Mosolygott, de éppen olyan volt, mint reggel. Szomorú. – Válthatnék veled pár szót, Vera?

Vera megfeszült. Ma reggel is a nevén szólította.

– Ööö, persze – felelte. – Se… segíthetek valamiben?

– Nagyon is sok mindenben, úgy hiszem – mutatott a vele szemben álló székre. – Kérlek, foglalj helyet.

Vera vonakodva, szinte lassított felvételként ült le vele szemben. A székét az asztaltól távolabb húzta, hogy teremtsen némi extra távolságot kettejük között.

– Vera – kezdte a férfi. – Nem az vagy, akinek gondolod magad.

Vera szemöldöke felszaladt, és érezte, ahogy egyik karján vészt jelezve állt fel a szőr.

– Uram – mondta magára erőltetett udvariassággal. – Még sosem találkoztunk. Nem ismer engem. Ahogy mondtam, az ivó zárva van.

Gyorsan felpattant, és már készült folytatni a mondandóját, azonban megtorpant a férfi átható tekintetétől. Valósággal földbe gyökerezett tőle a lába.

– Sokkal többet tudok nálad. – A férfi hangja alig volt több suttogásnál.

Most már Vera mindkét karján végigfutott a borzongás. Találkozott már részegekkel és mindenféle alakokkal, de még egyikük sem szentelt neki ekkora figyelmet. Bár az ösztöne azt üvöltötte, hogy meneküljön, képtelen volt rá – helyette azon tűnődött, mit mondhatna annak, aki ennyire lefegyverezte őt.

A férfi tekintete Veráról a háta mögötti ajtóra siklott. Csörömpölés, majd porcelán csattanása hallatszott, mielőtt Vera megfordult volna. Allison állt ott, az evőeszközök és törött tányérok szétszóródva körülötte. Vera első gondolata az volt, hogy rohanjon segíteni feltakarítani az anyjának, de megbabonázta a rémült felismerés Allison arcán.

– Jóságos ég! Ez… – Allison hangja megremegett, megtelt érzelmekkel. – Máris… az nem lehet, hogy máris itt az idő!

Vera tekintete ide-oda cikázott kettejük között. A férfi arcán részvét ült. Alig észrevehetően bólintott Allisonnak.

Az anyja épp olyan összetörtnek látszott, mint a lába előtt heverő étkészlet.

– Mi a baj? Mi történik? – kérdezte Vera. Hallotta, hogy pánikkal telik meg a hangja, és gyűlölte ezt. Kezét az asztalra tette, úgy támasztotta meg magát.

Allison csak állt, és alig észrevehető, kétségbeesett mozdulattal rázta a fejét. Valami nagyon nem volt rendben. Vera még életében nem látta ilyennek az anyját.

A férfi Vera ujjaira helyezte a kezét. Nem is tudta, miért nem húzódik el.

– Miért nem ülsz vissza? – kérdezte csendesen, szelíden. – Csatlakozz te is, Allison! És talán bölcs dolog lenne, ha innánk egy szíverősítőt.

Vera elhúzta a kezét a férfitól, és visszaereszkedett a székre. Allison úgy sétált keresztül az ivón, mint egy szellem. Eltűnt az öröm, ami máskor beragyogta az arcát, ahogy a ráncok is, melyek a kacagástól gyűltek a szeme köré. Allison kivett három poharat és egy üveg whiskyt a pultból, és letette őket az asztalra.

Bőkezűen töltött mindenkinek. Vera eddig észre sem vette, mennyi ősz hajszál csíkozza az anyja fejét.

Allison belekortyolt az italába, és a férfira bámult, így Vera is felé fordult.

– Lehetetlen úgy elmondani, hogy ne hangozzék teljes őrültségnek, úgyhogy kimondom kerek perec – szólalt meg a férfi, amikor Vera a szemébe nézett. – Vera, kedvesem, úgy hiszem, tudod, hogy Allison és Martin nem a vér szerinti szüleid.

Vera bólintott. A szülei őszintén elmondták neki, hogy csecsemőkorában fogadták örökbe.

– Nem tudom, kerested-e a biológiai szüleidet, de ha igen, bizonyára nem találtál semmit.

Ez is igaz volt. Az ügynökség, amelyen keresztül a szülei az örökbefogadást intézték, rejtélyes botrányba keveredett, és hirtelen bezárt, még amikor Vera kicsi volt. Legalábbis a szülei ezt mondták. Ez a férfi tudhat valamit a vér szerinti szüleiről? Valamit, amit Martin és Allison eltitkoltak előle?

A férfi folytatta:

– Igen, nos, nem is lehettek róluk adatok. Most nagyon figyelj rám! Közbe akarsz majd szólni az őrültségem miatt, és meg is teheted. De előbb meg kell hallgatnod. Ez rendben van így?

Vera gúnyosan felnevetett. A méltányosság most nem volt szempont. Az anyjára meredt, a közelgő árulás érzése égette a mellkasát.

Allison ekkor már könnyezett.

– Annyira sajnálom, drágám.

Vera képzelete száguldani kezdett, miféle titok lehet az, ami a szeme láttára így szétmarcangolja az anyját. Kemény pillantást vetett a férfira. Eltökélte, bármi is következzék, nyugodt marad.

– Rendben – mondta.

– Rendben – bólintott a férfi. – Azért nem találhattál a vér szerinti szüleidre, mert nem ott léteznek, ahol keresheted őket.

Vera megacélozta magát. Ennek valami hatalmas dolognak kell lennie. Tragikus haláleset? Talán gyilkosok voltak, vagy másfajta szörnyű bűnözők.

A férfi tekintete a kezére siklott.

– Nem huszonkét évvel ezelőtt születtél. A hatszáztizenkettedik évben jöttél a világra.

A kijelentés nyomán minden Vera fejében kavargó gondolat egyszeriben megállt. Alig fél perce egyezett bele, hogy végighallgatja, de erre a legkevésbé sem számított. Mi több, teljes képtelenségnek tartotta.

A férfi anélkül, hogy felnézett volna, felemelte a kezét, mintha pontosan tudta volna, hogy Verát már csak egy lélegzet választja el attól, hogy a szavába vágjon. A tekintete Vera arcára siklott.

– Húszéves korodban súlyosan megsérültél, annyira, ami meghaladta minden gyógyító képességét. Ahhoz, hogy bármi értelmét lásd az egésznek, van még egy nagyon fontos dolog, amit tudnod kell, és amit szintén nevetségesnek fogsz találni. A mi időnkben, a te igazi idődben, a mágia létezik. Nem adatott meg mindenkinek, és akiknek mégis, azok sem egyenlő arányban férnek hozzá ehhez az adományhoz. – Megrázta a fejét, mintha bosszantaná a gondolat. – Mégsem tudtalak megmenteni. A lényedet azonban igen, és sikerült visszaküldenem téged egy nagyon korai életszakaszba. Ugyanaz az ember vagy, csak mintha újraindítottak volna. Megint kisdeddé változtattalak.

Biztosan észrevette, hogy Vera a fogát csikorgatva élesen beszívja a levegőt.

– Ígérem – folytatta a férfi –, a legjobb tudásom szerint válaszolok minden kérdésedre, de előbb hadd mondjam el: abban az időben, ahol először léteztél, pótolhatatlan vagy Anglia jövője számára. A világ összes mágiájával sem lehet siettetni egy emberöltőnyi időt. Nem állt módomban, hogy újra azzá tegyelek, aki voltál, ki kellett várnunk, amíg megint a megfelelő korba érsz. Addigra viszont túl késő lett volna. Úgyhogy szokatlan megoldást kerestem… egy kiskaput, ha úgy tetszik. Elhoztalak ebbe az időbe, hogy felnőj, hogy amikor elérted a megfelelő kort, egy rövid időablakban vissza tudjalak vinni a baleseted utánra. Ez precíz varázslatot igényel, de ha sikerül tökéletesen végrehajtani, a környezetedben senki sem jöhet rá, hogy egy évnél hosszabb ideig voltál távol, és helyrehozhatjuk mindazt, ami félresiklott. Ma, és csakis ma van ennek az ideje.

A férfi összefonta a kezét az asztalon, és várakozón nézett Verára. A lány végig a szemébe nézve felemelte a whiskyspoharat, és jó nagyot húzott belőle. A torkát égető érzés valódisága megnyugvást hozott, és visszarántotta a valóságba.

– Szóval – kezdte Vera. – Ez az a rész, amikor elmondom, hogy magának teljesen elment az átkozott esze?

– Igen, azt hiszem, ez teljesen helyénvaló lenne – felelte a férfi illedelmesen, a szája sarkában halovány mosoly bujkált.

– Rendben. Oké – folytatta Vera, és vagy száz különböző visszavágás kavargott a fejében, de az anyja remegő kézzel fogta a kezét. Allison arcán némán csorogtak a könnyek, és ez féken tartotta Vera nyelvét. Azt kívánta, bárcsak Martin is itthon lenne.

– Oké – mondta, ezúttal véglegességgel a hangjában. – Az állítása szerint tőlem függ Anglia jövője. Jól van, ha nem is vesszük figyelembe, hogy már eleve Anglia jövőjében vagyunk… akkor… Tételezzük fel, hogy mindez lehetséges. Miért va…

– Vagy annyira fontos? – fejezte be a férfi helyette.

Vera bólintott. A férfi képtelen meséjéből ezt találta a leghihetetlenebbnek.

– Nos, kezdjük azzal, hogy a király hitvese vagy.

Vera elnevette magát, de Allison tenyere izzadt volt, és remegett, ahogy a kezét szorította.

Vera ránézett, és újra az anyját látta, nem a lassított felvételben mozgó kísértetet. Könnyek áztatták az arcát, de egy kevés visszatért belé a régi szikrából. Allison átható tekintettel nézett a lányára.

– A Vera egy becenév, amit mi adtunk neked, szívem – mondta. – A neved Guinevere.

3. fejezet

Vera úgy rántotta ki a kezét Allisonéból, mintha megégette volna. Kétségbeesetten nézett az anyjára, arra az emberre, akiben a világon mindenkinél jobban megbízott.

– Anya, ez lehetetlen! Ennek semmi értelme. Neked is tudnod kell, hogy ennek semmi értelme.

Allison nagyra nyílt szemmel bólintott.

– Nincs. Tényleg nincs. Először én sem hittem el, csak miután Merlin megmutatta…

– Merlin? – kérdezte Vera rekedt hangon.

Ez épp megfelelő pillanatnak tűnt arra, hogy felhajtsa a maradék whiskyt. Félrenyelte, és fuldokolva, gyorsan letörölte a szája sarkán kicsorduló cseppet.

Aztán hátradőlve végigmérte a férfit.

– Nem úgy néz ki, mint Merlin.

– Igazán? – kérdezte a férfi felvont szemöldökkel. – A hajam miatt, ugye?

– Kicsit – felelte Vera, és nevetve fújta ki a levegőt. Inkább hosszú, ezüst szakállal képzelte el, nem ezzel a sötét, nyírt arcszőrzettel, amiben csak itt-ott sejlik fel egy kis szürkeség. Végső soron aztán jobbnak látta, ha azt sem teszi hozzá, hogy sokkal öregebbnek képzelte Merlint.

– Igyekszem nem túl mélyen beleásni magam a jelenkor ismereteibe, de annyit azért tudok, hogy a nevem inkább a legendákban ismert. Amik egyébként rajtam kívül meglehetősen kevés dolgot találtak el helyesen. – Tenyérrel felfelé nyújtotta ki maga elé a kezét. – Elnézésedet kérem, amiért korábban nem mutatkoztam be, de attól tartottam, csak hátráltatná a beszélgetésünket.

Vera a fejét rázta. Ez kész őrület!

– Mi is csak azután hittük el mindezt Merlinnek, hogy megmutatta nekünk – magyarázta Allison. – Apád és én először azt hittük, hogy elrabolt téged. Már hívni akartam a rendőrséget, amikor…

– Mutatott egy… varázslatot, vagy bemutatta az időutazást? – kérdezte Vera.

– Varázslat volt – érkezett a válasz Merlintől. – Bebizonyítani, hogy valaki a múltból jött, jóval nehezebbnek bizonyult, mint hinnéd. Temérdek dolgot felsorolhatnék, amikről tévednek a történelemkönyvek, azonban a szavaim nem bizonyítanak semmit.

Vera kétkedve méregette a férfit, de közben az anyjához intézte a kérdést:

– Mit mutatott nektek?

– Hát… – Allison kezében a poharat forgatva szégyenlősen megvonta a vállát. – Borrá változtatta a vizet.

– Csak viccelsz – jelentette ki Vera. – Mint Jézus?

Allison röviden felnevetve bólogatott.

– És nekem mit mutatsz, Merlin? – kérdezte Vera élesen kihangsúlyozva a nevét.

Merlin a szemét lesütve mosolygott a kezére. Vera mintha fojtott nevetést hallott volna, de aztán Merlin megfontolttá vált, összpontosított. Anélkül, hogy megmozdult vagy válaszolt volna, az egész teremben kialudtak a fények. Bár a nap még fent járt az égen, a fénye nem hatolt be teljesen az utcára néző ablakokon. Nehéz sötétség borult az ivóra. Merlin a tenyerét felfelé fordítva kinyújtotta a kezét, mire egy fényes gömb öltött alakot milliméterekkel az ujjai fölött. Vera először fehérnek vélte, aztán meglátta, hogy a pereme fekete, és olykor kék. A közepében azonban megjelent egy látomás.

Nem tudta eldönteni, hogy a gömb a fejébe vetíti-e a képet, vagy lejátssza azt, mint egy filmet. A gömbben kavargó fények között tisztán látta magát, a saját arcát és testét, egy sötétzöld színű és arannyal díszített, középkori ruhában. A szeme búskomor volt, még akkor is, amikor elmosolyodott. Vera felismerte ezt az ábrázatot: ő maga is így nézett ki az erőt próbáló napokon. A gömb elhalványult Merlin kezében, a fények pedig villogva visszatértek körülöttük.

Vera reszketve pislogott.

– Basszus. – Inkább lehelte a szót, mintsem hangosan kimondta. Nem volt mit tenni. Ez varázslat volt. És bár semmi emléke nem volt az ottani életéről, saját magát látta a gömbben. Nem, az nem ő volt. Nem lehetett ő. Azonban… kétségtelen, hogy olyasvalaki volt, aki pontosan olyan, mint ő, még az arckifejezése is.

– A klónja vagyok? – kérdezte Vera, belekapaszkodva mindenbe, hogy értelmet adjon ennek az egésznek.

– Nem. Az te voltál. Ő és te egy és ugyanaz vagytok. – Merlin sokatmondó pillantást vetett az üres tenyerére, oda, ahol az imént még a gömb volt. – Az a te tested… mindaz, ami voltál, mielőtt visszaküldtelek egy korábbi életszakaszba.

– De miért? – kérdezte Vera kétségbeesetten. Még csak nem is szerette az Arthur-legendákat. Habár a velük kapcsolatos bosszúságát az apja megszállottságának tulajdonította, aki csak úgy falta az összes filmet, könyvet és sorozatot a témában, ami így már nem is annyira meglepő. Annyit biztosan tudott, hogy a legenda Arthurról és a lovagjairól szól, nem Guinevere-ről. Miért lenne a király feleségének létfontosságú szerepe…

Vera szája elnyílt, ahogy felébredt benne a rettegés.

– Neki kellett volna kihordania a király gyermekét? – Vasmarokkal szorította a torkát a gondolat. Nem tenné meg. Inkább küzd meg a mágussal, és hal bele, mint hogy időutazó tenyészkanca legyen belőle.

– Szó sincs semmi ilyesmiről – jelentette ki Merlin határozottan. – Nálunk nem így működik az utódlás. A mágia választja ki a királyt, nem a vér. Hogy akarsz-e gyermeket, az a te döntésed.

– Akkor miről van szó? – kérdezte Vera. – Mit kellett volna tennie, ami ennyire fontos?

– Nem neki. Neked. Tanúja voltál egy olyan cselekedetnek, ami kiszívja a mágiát a királyságból. Te voltál az egyetlen tanú. Nem az a kérdés, hogy ez elpusztítja-e a világunkat, hanem az, hogy mikor. És az emlékeid az egyetlen esélyünk, hogy helyrehozzuk.

– Azt akarod, hogy emlékezzek arra, amit az az énem látott?

Merlin a választát mérlegelve meredt rá. Gondosan megválogatta a szavait:

– Emlékezned kell mindenre.

Verának még csak sejtése sem volt arról, hogy lehetett ezen kívül más élete. Nem kísértették látomások csatákról vagy várakról.

– Semmire sem emlékszem.

– Régen álmodtál róla. – Allison olyan régóta hallgatott, hogy Vera összerezzent a hangjára, de még inkább attól, amit mondott. – Három- vagy négyéves lehettél… Reggelre mindig elfelejtetted, de felébredtél az éjszaka közepén, és róla beszéltél.

– Kiről? – suttogta Vera, még ha nem is szándékosan.

– A királyról. Egyszer azt mondtad, hogy vele sétáltál, és mindenki ismerte és beszélni akart vele. – Allison felnevetett. – Azt mondtad, biztosan lefárasztotta, hogy úgy tett, mintha mindenkit kedvelne.

Vera legfeljebb futó üdvözlést váltott az emberekkel az utcán. Egyetértett a gyerekkori énjével. De ettől még csak egy gyerek álma volt. Glastonburyt az ősi Avalon szigetével azonosították, és a tizenharmadik században a szerzetesek állítása szerint feltárták Arthur és Guinevere sírját az apátságban. Még ha viszolygott is az Arthur-mondakörtől, nem lehetett úgy végigmenni a városon, hogy ne botlott volna az ember valami utalásba. Vera nagy képzelőerővel bíró gyermek volt, bármikor kitalálhatott magának egy Arthur királyos történetet. Ez még nem bizonyít semmit.

– Merlinről is meséltél – tette hozzá Allison.

Merlin kihúzta magát ültében, és mintha erősebben markolta volna a whiskyspoharat. Ám amikor megszólalt, csupán érdeklődés csengett a hangjában:

– Igazán?

– Igen – mondta Allison. Megrázta a fejét, és elejtett egy félmosolyt. – Azt mondta… vízből buborékállatokat formáltál, hogy felvidítsd. Badarságnak hangzott. Mond ez neked valamit?

– Bizony mond – felelte Merlin.

– Emlékszel, melyik volt a kedvence? – kérdezte Allison a mágus felé hajolva. Vera furcsának találta a kérdést.

Merlin kis ideig töprengett, aztán legyintett egyet a whiskyspohár felé. A folyadék kiszökkent, és Merlin ujjainak táncára egy majom összetéveszthetetlen alakját formálta meg – bugyogó és folyékony állaga ellenére egy csepp sem hullott ki belőle.

– Ó! – ámuldozott Allison a whiskyszobrocskán. Vera szája akaratlanul mosolyra húzódott. Tényleg hasonlított egy lufiállatkára, és valóban folyadékból készült.

Merlin lefelé fordította az ujjait, mire az ital egy hullámban visszafolyt a pohárba, Allison pedig hátradőlt a székében. Vera ekkor döbbent csak rá, hogy az anyja próbára tette a férfit.

Allison visszafordult Verához.

– És volt még egy Matilda nevű nő. Egyszer sírva ébredtél, és megkértél, hogy fonjam be a hajad… Elmondtad, hogy Matilda a várban élt, és ha szomorú voltál, befonta a hajad.

– Ő a komornád – magyarázta Merlin. – Látod? Az emlékek végig ott szunnyadtak benned. Időbe telhet majd, de hazatértünk után hozzáfoghatunk, hogy előhívjuk őket.

Megrázó volt Verának hallania, hogy egy másik helyet és időt az otthonának neveznek. Ez volt az otthona. Vera nem volt királyné. Nem ő volt… nem lehetett Guinevere. De azt nem tagadhatta, hogy mindketten ugyanabból (milyen szót is használt Merlin?) a lényegből valók voltak, ahogy a saját gyerekkori emlékeit sem. Talán valamiféle… tárolója volt ő Guinevere történetének.

Ennek az elfogadása hirtelen nagyon is valóságossá tette a távozás lehetőségét. És ez halálra rémítette.

– Ha visszamegyek veled, örökre ott ragadok?

Merlin arca elkomorult, de némi szánalmat is tükrözött.

– Ha késő tavaszra felidézed az emlékeidet, és visszatereljük a történelmet a saját medrébe, lesz még egy lehetőséged, hogy visszatérj, ha valóban ezt akarod.

– De visszajöhetek? – kérdezte Vera az anyjára pillantva. Allison igyekezett szenvtelen maradni. – Nem tépnénk szét az idő szövetét, vagy ilyesmi?

Merlin óvatosan belekortyolt a whiskyjébe.

– Miután segítettél helyreállítani a dolgokat, visszahozhatlak ide, ha ezt akarod.

Vera összeszorította a fogát, hogy ne torzuljon grimaszba az arca. Folyton ezt mondja: ha ezt akarod. Hát persze hogy ezt akarja majd. De Verának éppolyan fontos volt az időzítés, mint Merlinnek és Arthurnak.

– Pontosan ide hozol vissza, vagy itt is eltelik majd hat hónap? – kérdezte Vera.

Allison szomorúan hümmögve odanyúlt, és megszorította Vera vállát.

– Szívem, nem igazíthatod az életedet az ő gyógykezeléséhez.

Vera elrántotta magát.

– Tudod garantálni, hogy túléli a következő hat hónapot?

– A kezelés jól halad…

– Azt nem tudjuk, hogy egy hónap múlva is így lesz-e. – Az anyjára meredt, hogy visszatartsa a könnyeit.

– Á… – szólalt meg Merlin halkan. – Jól értem, Martin beteg?

Vera megdörzsölte a pohara oldalát. A legszívesebben a falhoz vágta volna.

– Igen. Rohadt rák. – Ahogy kimondta, Vera megdermedt. Hisz ez az ember megmentette Guinevere-t a haláltól. – Meg tudnád gyógyítani? Varázsolj, és megteszek bármit, amit csak akarsz, a fenébe is.

Merlin szomorú mosolyától minden reménye hamuvá vált.

– A rák más, mint a halandó test sebei. Sajnálom.

Akkor hát vissza az eredeti kérdéshez:

– Mennyi ideig leszek távol?

– Nem érkezhetsz olyan időbe, amelyet már megéltél, ezért nem hozhatlak vissza ebbe a múltba, de visszahozhatlak Glastonburybe rögtön az indulásunk pillanata utánra – magyarázta Merlin. – Nem óhajtalak félrevezetni, nagy a kockázat. Csak akkor hozhatlak vissza, ha… vagyis, miután segítettél helyrehozni, ami elromlott. Ez nem tűr ellentmondást. Az, hogy velem jössz-e, a te döntésed.

– És mi történik, ha úgy döntök, hogy nem megyek? – kérdezte Vera.

Merlin nagyot sóhajtva az asztalra meredt, aztán felnézett Vera szemébe.

– Az idő… – csettintett a nyelvével, miközben kereste a megfelelő szavakat – …mérhetetlenül bonyolult. De a jelen, amit ismersz, tőled függ, az életedtől és a cselekedeteidtől. Attól, hogy visszatérsz-e oda, ahonnan jöttél. Ha itt marasz, a királyság elbukik. És nem tudom megmondani, hogy mikor vagy hogyan fog bekövetkezni, de az az idő, ez az élet, amit ismersz, végül megszűnik létezni.

– Ezt nevezed választásnak? – meredt rá Vera döbbenten. – Basszus! Itt van az életem. Én… – Körbemutatott az ivóban. Mit mondhatott volna? Én pucolom a vécét és cserélem az ágyneműt? – Boldog vagyok.

– Sajnálom – mondta Merlin. – Ha ez nincs, a másik lehetőség a halál. Belehaltál volna a sérüléseidbe, és sosem éled meg ezt az életet. Ez volt a legjobb, amit adhattam.

Allisonnak sikerült feltartóztatnia a könnyek szakadatlan áradatát, de a szeme kivörösödött a küzdelemben.

– Mennem kell, igaz? – kérdezte Vera. Kicsit azt remélte, Allison olyan határozottan tiltakozik majd, hogy meghozza a döntést helyette.

– Így van, szívem – mondta, és a két kezébe fogta Vera kezét. – A világon mindennél jobban szeretlek. – Allison megpróbálta folytatni, de elcsuklott a hangja. Megköszörülte a torkát, és újra nekifutott: – Figyelj rám! Nem vagy boldog. És ez nem élet. Jobb életet akarok neked.

Fájt, de nagyon is igaza volt. Nem volt boldog Vincent halála óta. Nem tudott teljesen visszatérni önmagához, és ezt Martin és Allison is látták. Ebben az értelemben Merlin időzítése ajándékkal ért fel. Itt Vera sehová sem bújhatott a Vincenttel közös emlékek elől, bármennyire is igyekezett. Elmenekült Bristolból, ahol találkoztak, ahol egymásba szerettek, ahol együtt éltek, és ahol ő meghalt… és visszajött Glastonburybe.

Szinte minden reggel felmenekült a Torra. A szobatakarítás és reggeliztetés egyhangúságába menekült. Nem számított, milyen messzire futott, mivel terelte el a figyelmét, a fájdalom utolérte és magának követelte. Általában ügyesen kerülte a nehézségeket, elrejtette őket, hogy a tudatos gondolatai és érzései ne érjék el, de ez… ez nem tágított.

Pár hónapja Martin diagnózisával mindez csak fokozódott. Vera úgy vette a vállára a kezelésével kapcsolatos terheket, hogy még ő is tudta, ez nem egészséges. De képtelen volt úgy gondolni Martin gyógyulására, hogy az nem az ő felelőssége.

Tudta, hogy miért van ez. Vincenttel kapcsolatban nem menekülhetett a vétkesség felelőssége alól. Amikor a kocsija egy kvízestről hazafelé tartva megcsúszott az úton, és egy fának csapódott, Vera a kanapén aludt. Vincent majdnem két órán át vérzett az árokban, mire rátaláltak. Addigra már túl késő volt. Általában Vera is vele ment a hetente megrendezett kocsmakvízre, de aznap este otthon maradt, mert fáradt volt. Ha ott lett volna, segíthetett volna. Ha nem dőlt volna ki a kanapén, észrevette volna, hogy Vincent nem ért haza. Felhívhatta volna a rendőrséget. Vincent nem halt volna meg.

Vera még azelőtt beért a kórházba, hogy végleg elveszítették. Azóta kísértette, hogy nem tört magának utat a sürgősségin keresztül, hogy odajusson hozzá. Hagyta, hogy idegenekkel körülvéve haljon meg.

Most pedig tehetetlenül nézte, hogy az apja napról napra elsorvad, és nem tehetett ellene semmit.

Ezernégyszáz év elég nagy távolság, hogy az ember elmeneküljön a bűntudata elől, ráadásul szükségük volt Guinevere emlékeire, amik kétségtelenül Veránál voltak. Talán… talán ha beteljesítené ezt a célt, ha azzá a porhüvellyé válna, akire szükség van, akkor talán… Talán mi? Az nem hozza vissza Vincentet.

De talán képes lennél megbocsátani magadnak.

Hány életet mentene meg Guinevere elzárt tudása? Ez biztosan, biztosan feloldozná őt, és visszatérhetne a jelentéktelen életéhez. Az apja kezelése beválna (működnie kell), és nem várna rá olyan veszteség, mint Vincenté. Felmehetne a Torra, könyvet olvashatna, bámulhatná a csillagokat, és vidámnak érezhetné magát anélkül, hogy közben szétszaggatja a fájdalom.

Vera kissé őrülten felnevetett. Sosem hitte, hogy egyszer arra vágyik majd, hogy élete végéig ágyneműt cserélhessen, de volt benne egyfajta egyszerű öröm. És ha ehhez ezernégyszáz évet kell utaznia, hogy előássa egy nő elveszett, de fontos emlékeit… ám legyen.

– Megteszem – jelentette ki.

4. fejezet

Allison a széken feszengve, félénken szólalt meg:

– Belegondolni is utálok, de mit tegyünk, amikor az emberek észreveszik, hogy eltűnt?

– Nem fogják észrevenni. Ez is a varázslat része. Részben ez tette lehetővé, hogy Vera ilyen sokáig itt maradhasson – mondta Merlin. – Sosem tűnt fel, hogyan viselkednek vele mások?

Allison elkapta Vera tekintetét, és bólintott. Még akkor beszéltek erről, amikor kicsi volt… azóta nem. Sírt, amiért nem voltak barátai, és az anyja vigasztalta, a haját simogatva azt mondta neki, természetes, hogy nem érti, miért, és bizonytalannak érzi magát.

– Próbáltam úgy tenni, mintha semmiség volna – motyogta Allison. – Egy idő után azonban tagadhatatlanná vált.

Nem tudta eldönteni, jobb vagy rosszabb, hogy az anyja mindvégig tudatában volt, de a vallomása úgy fájt, mint egy árulás, amelyet Vera inkább magába fojtott. Nem akart haraggal elválni az anyjától.

– Itt el fognak felejteni – magyarázta Merlin Verának. – A mi időnkben azonban senki sem felejtette el Guinevere-t. Ott nem fognak semmibe venni vagy elutasítani. Oda tartozol. – A zsebórája láncát meghúzva elővette a szerkezetet a zsebéből, és lepillantott a számlapra. – Az átkelés napnyugtáig lehetséges. Egy óránk és harmincnégy percünk van. – Felemelte a széke mellett heverő tarisznyát, és odanyújtotta Verának. – Indulás előtt még át kellene öltöznöd.

Vera kinyitotta a tarisznyát, és belekukkantott. Nem látott mást, csak zöld szövetet. Feltételezte, hogy egy ruha lehet.

Másfél óra közel sem volt elég a felkészülésre, hát még arra, hogy elbúcsúzzon a szüleitől.

A fenébe!

Vera a nyakát nyújtogatva pillantott az ajtó felé, mintha a puszta tekintetével elérhetné, hogy az apja megjelenjen. De Martin kórházban volt, Londonban. Két nap még, mire leghamarabb kiengedik. Vera úgy tervezte, reggel első dolga lesz odamenni, és mellette ülni a kezelés alatt.

Háromórás út volt.

– Az istenit! – Vera a kezébe temette az arcát. A szemét elhomályosították a könnyek.

– Megpróbálom felhívni az apádat, hogy legalább… – Allison hirtelen elhallgatott.

Vera bólintott.

– Igazán adhattál volna egy óránál többet – mondta, haragját Merlinnek és az anyjának is címezte. – És csak hogy teljesen világos legyen, ez a… király, akihez ő… akihez én hozzámentem, nem más mint…?

– Arthur király. Igen.

– Remek. – Vera hátratolta a székét, felemelte a tarisznyát, és meglóbálta. – Azt hiszem, megyek, és átöltözöm.

A pántot átdobta a vállán. A megviselt, puha bőrtáska a lábának csapódott, ahogy felment a lépcsőn a szobájába. Hogy lehet igaz ez az egész?

Megfordította a tarisznyát az ágya fölött, és addig rázta, amíg ki nem pottyant belőle egy feltekert ruha, arra pedig egy pár bőrcipő. Szerencsére egyszerű öltözék volt. Csak akkor jutott eszébe, amikor belebújt a ruhába, hogy magán hagyta a melltartóját és a fehérneműjét.

– Csessze meg! – Az első lázadó cselekedete az lesz, hogy rugalmas csempészárut juttat át a középkorba.

Az Arthur-mondakör iránt érzett ellenszenve ironikus volt, és rosszul érezte magát miatta, ahogy végignézett a könyvespolcán, de tudta, hogy egyetlen történetváltozat sincs meg neki. Gondolatban végigpörgette azt a keveset, amit tudott a legendáról: Arthur a király törvénytelen fia volt, az Excalibur választotta ki, hogy elfoglalja a trónt. Ott voltak a kerekasztal lovagjai, Lancelottal, aki minden eszébe jutó történetben viszonyt folytatott Guinevere-rel. Ez nyugtalanította Verát. A Szent Grál keresése… vagy az csak a Monty Python-filmben volt? Az a változat tetszett neki… Aztán egy különös név jutott hirtelen eszébe: Mordred. Ő volt a gonosz, aki megölte Arthurt.

Vera felsóhajtott, eszébe jutott Merlin félvállról odavetett megjegyzése arról, mennyi mindenről van téves tudomása a történelemnek. Inkább a ruhára koncentrált, igazgatta, hogy rendesen álljon rajta. Szép darab volt, leért egészen a lábfejéig, sötét erdőzöld színben pompázott arany szegéllyel, a dereka körül arany díszítés futott össze egy háromszögbe a köldöke alatt. Vera lesimította a ruhát a testén, és egy apró szakadásra lett figyelmes az ujja szegélyén. A ruha nem volt új. Valaki már viselte korábban, pedig tökéletesen követte a teste vonalát, és a hossza is épp megfelelő volt. Hirtelen rádöbbent, hogy aki korábban viselte, az valójában ő maga volt.

A Merlin kezében megjelent látomásban is ez a ruha szerepelt. Nem is volt annyira kényelmetlen. Se fűzője, se merevítése, de a hátán akadt egy befűzőzsinór. Ügyetlenül nyújtózkodva sikerült hátranyúlnia, és elég jól meg is kötötte. Megfordult, és megnézte magát a tükörben.

Különös érzés volt ilyen régi ruhát viselni. Szeretett volna nevetni, de a tükörből hátborzongatóan hasonló arckifejezéssel nézett vissza magára, mint a Merlin látomásában látott énje.

Vera kivette a levetett nadrágjából a telefonját és a fülhallgatóját. Felmerült benne, hogy magával viszi őket. Kapcsolattartásra nem lenne jó, de hiányozni fog neki a fülében szóló, megnyugtató zene. Megérintette a kijelzőt – az akkumulátor a nap végére jellemzően tizenhat százalékon állt. De rájött, nem éri meg becsempészni Merlin orra előtt, ha úgysem tudja feltölteni. Sóhajtva letette az asztalra a kulcsaival együtt a laptop mellé, aztán fogott egy tollat és egy darab papírt, és feljegyzett minden fontos jelszót, ami az eszébe jutott.

Mégis, szeretett volna magával vinni valamit az életéből. A szobában körbenézve megakadt a szeme egy róla és a szüleiről készült bekeretezett fényképen. Martin tette fel a polcra azon a napon, amikor összeszerelte neki. Lepattintotta a keret hátulját, kivette a fényképet, és betette a bőrtarisznyába. Ez volt az egyetlen nyomtatott kép a szobában. Azon a napon szabadult meg Vincent fotóitól, amikor úgy érezte, hogy belehal a látványuk okozta fájdalomba. Most már haragudott magára ezért. A haragra gyökeret vert benne a lázadás, ahogy az egyébként teljesen üres tarisznyára nézett, és egyenesen a komódja felső fiókjához sietett. Felkapott pár fehérneműt, két sportmelltartót és néhány pár zoknit. Biztosra vette, hogy a sötét középkori megfelelőik siralmasan használhatatlanok lesznek.

Ennyi volt. Vera megigazította az ágyán a díszpárnákat, visszatett egy könyvet a polcra, és elpakolta a kávésbögrét a csepegtetőről. A koszos ruhákkal félig teli szennyeskosarat Allisonra kellett hagynia. Felkapta a sportcipőjét az ajtó mellől, és indult, hogy betegye a szekrénybe, de megtorpant félúton. Merlin biztosan nem engedné, de… tényleg nagyon új cipő volt.

A pár sportcipőt is bedobta a tarisznyába.

Lekapcsolta a villanyt, és becsukta az ajtót. Azzal nem bajlódott, hogy be is zárja.

Már azelőtt hallotta az ivóban gyülekező vendégek zsivaját, hogy leért volna a lépcső aljára. Allison és Merlin már nem az asztalnál ültek, hanem átmentek a bejárat melletti folyosóra. Vera vetett még egy utolsó pillantást a bárra, ahol felnőtt. Fájdalmas élmény volt figyelni, hogy az emberek húsos pitét rendelnek vagy a korsó sörüket isszák, miközben Vera egész élete a feje tetejére állt.

– Vera!

Kis híján megugrott Allison hangjára. A vállára emelte a tarisznyát, és visszament a folyosóra. Allison a füléhez tartotta a telefonját, elemelte a szájától, hogy azt mondja:

– Apád van a vonalban. – Aztán újra a hívásra fordította a figyelmét. – Erre most nincs idő. Mindjárt mennek, Martin.

Vera el tudta képzelni az apját a vonal másik végén, ahogy ágál a távozása ellen. Átvette a telefont, és elfordult, hogy legalább egy kicsit magában lehessen.

– Apa?

– Szia, szívem. – Martin hangja, amelyben mindig ott bujkált a móka, és a leghangosabb volt a szobában, most halkan és komoran csengett. Vera nem akart találgatni, hogy a szomorúság vagy a betegség okozza-e. Mindkét lehetőség összetörte a szívét. – Sajnálom, hogy nem vagyok ott veled. Te…

Martin elhallgatott. Vera tudta, hogy sír. Ő sem tudta visszatartani a torkában növekvő gombócot.

– Semmi baj, apa. Én…

– Vera, szívem, minden rendben lesz. Csak… légy önmagad. Pontosan az vagy, akire szükségük van.

Guinevere-re volt szükségük, és az nem ő volt. De a gondolat, hogy Guinevere feladatának beteljesítése talán felszabadítja Verát, már gyökeret vert benne. Nem tudta, hogy magyarázza ezt el Martinnak, hiszen még Allisonnál is jobban megijesztette a közelmúltban történt változás a viselkedésében.

– Ha tudok segíteni – mondta, reménykedve, hogy az apja valahogy megérti –, hazajövök, és segítek befejezni a kezelést. Jobban leszek tőle. Olyat tehetek, ami tényleg számít.

– Te vagy az, aki számít – mondta Martin nyomatékkal a hangjában. – Hallod, amit mondok?

Vera nem felelt. Martin jó apa volt. Persze hogy ezt mondja. Sietve letörölte az arcáról a könnyeket, szipogott, igyekezett visszatartani a zokogását. Túl sok volt ez az egész.

– Oké – mondta egy kis idő múlva. – Apa, most mennem kell.

– Tudom, édesem. – Martin hangja tompán szólt.

Vera el tudta képzelni őt a kórházban fekve, félig ülő helyzetben a felemelt ágyban. Tudta, hogy az apja az arcát a tenyerébe temeti, és alig bírja tartani magát. Az igazság az volt, hogy beszélhettek volna még néhány percet, de nincs az a mennyiségű lopott búcsú, ami elég lett volna. Nem bírt többet elviselni anélkül, hogy össze ne roppanna.

– Nagyon szeretlek – mondta az apja.

Vera lába megingott.

– Én is szeretlek – felelte, de ostobának érezte magát, mert nem volt szó, ami megfelelően kifejezte volna, mennyire. A falnak dőlve aztán leereszkedett a földre. – Köszönöm, hogy képtelen, furcsa és csodálatos apa voltál. – Hallotta, hogy Martin nevetése zokogásba fullad. – Én… Észre sem fogod venni, hogy elmentem. Visszajövök és…

– Semmi baj. Hamarosan beszélünk, rendben?

– Igen. – Vera erősen összeszorította a szemét. – Szia, apa.

Azzal Vera bontotta a vonalat, anélkül, hogy megvárta volna a válaszát. Nem tudott felállni. Minden porcikája remegett. Mélyen, reszketegen szívta be a levegőt, a tényekre koncentrált: a valóság megváltozott. Mennie kellett.

Megint beszívta a levegőt, ezúttal egyenletesebben, mint az előző alkalommal. A gondolatai mélyére süllyesztette Martint és Allisont. Arra összpontosított, ami előtte állt. Ki kellett mennie az épületből. A következő mély lélegzet gond nélkül megtöltötte a tüdejét, aztán sóhajtott egyet, mielőtt felállt.

– Jól vagyok – biztatta magát hangosan. Úgy tűnt, a teste hisz neki, és visszavitte Merlinhez és Allisonhoz. Visszaadta a telefont Allisonnak. – Az enyém odafent van. És otthagytam neked a kulcsokat és a jelszavaimat.

Allison arcán patakzó könnyekkel a könyökénél megragadta Merlint, és egyenesen a szemébe nézett.

– Vigyázz rá!

A férfi bólintott, és megsimogatta Allison karját.

– Úgy lesz. Ígérem.

Allison elengedte, hogy szorosan magához ölelje Verát.

– Szeretlek – suttogta a hajába.

– Én is szeretlek. Nagyon. Nagyon-nagyon – mondta Vera, s aztán kibontakozott Allison öleléséből. Nem volt ideje az összeomlásra. Egyben kellett tartania magát. – Viszlát, anya!

Allison elszántan igyekezett visszafojtani a torkából feltörő zokogást.

Merlin kinyitotta az ajtót Verának, aki vetett még egy utolsó pillantást az anyjára. Allison úgy nyújtotta felé a karját, mint aki mentem megragadja és visszarántja. De ennek a pillanatnak nem lesz mesébe illő befejezése.

Vera sarkon fordult, kiment az ajtón, és meg sem állt.

5. fejezet

Ne nézz vissza, ne nézz vissza, hajtogatta Vera némán. Meg sem állt, amíg a régi templom előtt álló padhoz nem ért, néhány épülettel lejjebb. Nem mert visszanézni, hogy Merlin ott van-e mögötte, hátha Allison is kilépett az utcára. Merlin mellé ért, és anélkül, hogy megállt volna, biccentett Verának, hogy menjen tovább vele.

Semmit sem tudott a férfiról, sem arról, hová mennek. Eszébe sem jutott megkérdezni, milyen baleset sodorta Guinevere-t a halál szélére.

Túl sok volt ez az egész. Túl sok volt a részlet. Nyugi, biztatta magát. Kitartás.

– Jártál már a Fehér-forrás templomban? – kérdezte Merlin, nagyjából úgy, ahogy a George vendégei szoktak kérdezősködni a városról. Vera megenyhült felé a kedves, kötetlen beszélgetésben. Talán Merlin is tudta, milyen vékony peremen egyensúlyoz az ép esze, ahogy egyre nő a távolság közte és az otthona között.

Vera bólintott válaszul.

– Oda tartunk. Van ott… nos, azt hiszem, mondhatjuk, hogy van ott egy átjáró, de talán tudományos szempontból pontosabb lenne egy varázslattal stabilizált féregjáratnak nevezni – mondta Merlin, mintha csak arról beszélne, mit evett reggelire.

Vera majdnem felhorkantott, ahogy tébolyult nevetés tört fel belőle. Ha jobban belegondolt, Merlin talán túlbecsülte a mentális teherbírását. Mindazonáltal ha Glastonburyben tényleg létezett egy kapu (vagy féregjárat, vagy… akármi), a Fehér-forrás azon kevés helyek közé tartozott, amelyek passzoltak a képbe.

A templom egy régi, jelentéktelennek tűnő kútházban volt a Tor tövében, magára a forrásra építették, hogy vízgyűjtőként szolgáljon. A kétszáz éves épületet nem korszerűsítették villanyárammal, helyette gyertyafény világította meg, illetve azok az állhatatos napsugarak, amelyek valahogy utat találtak a kőfalak repedésein és tűhegynyi lyukain át. Ez, és a folyton csörgedező víz hangja, valamint a rejtett helyekről visszhangzó egyenletes csepegés együtt megteremtették a misztikus hangulatot. Minden sarokban Avalon úrnőjének tiszteletére emelt kis oltárok álltak, olyanok, amelyek illeszkedtek a zarándokok különböző vallásaihoz. Egyesek Istennőnek nevezték, mások Szűzanyának, és voltak, akik pedig Földanyának.

A forrás vize egyszer sem apadt el az írott történelem során. Glastonburyt éhínségben és járványok sújtotta időkben is ellátta, a látogatók áhítattal tanúskodtak a gyógyító erejéről, habár amikor a tizenkilencedik század végén megpróbálták csöveken keresztül a városba vezetni, eltömítette a vezetékeket. Tudományos szempontból nyilvánvaló volt, hogy a forrás magas kalcittartalma helyrehozhatatlan károkat okozott a fémben. Másoknak megvolt a maguk válasza erre: a modern vízvezeték-rendszer nem fér össze a mágiával. Még ha a csapokból nem is folyt a vize, bárki felkereshette a forrást. A bejáratnál lévő tábla azt tanácsolta a látogatóknak, hogy lépjenek be a sekély vízbe, vagy merítkezzenek meg a mélyebb medencékben.

Furcsamód a Fehér-forrás néhány száz méterre volt egy másik – és jóval ismertebb – ősi forrástól, a Kehelykúttól. Ennek a vize vörösen folyt, amit a racionális elme könnyedén a magas vastartalommal magyarázott, a spirituális hívők azonban aligha vélték így. A keresztény hagyomány úgy tartotta, a forrás, és annak gyógyító ereje közvetlenül kapcsolatba hozható a Szent Grállal. A legenda szerint a Grált Arimateai József hozta Angliába, és egy kis időre az egyik barlangban rejtegették a forrás alatt. Úgy vélték, a vörös víz Krisztus vérét jelképezi, amelyet kereszthalálakor pontosan ebben a kehelyben fogtak fel. A pogányok szerint ez a föld méhének vize volt.

– Meglep, hogy nem a Kehelykút az – állapította meg Vera, mert úgy érezte, muszáj mondania valamit. Gondolkodás nélkül jobbra fordult a Chilkwell Streetre. Annyiszor tette már meg ezt az utat, hogy ha nem lettek volna a korabeli ruhák, már-már meggyőzi magát arról, hogy ez is csak egy teljesen hétköznapi séta. Elhaladtak néhány ember mellett, de egy olyan különc városban, mint Glastonbury, ahol a jelmez egyáltalán nem számított rendkívülinek, senki sem törődött velük.

– Érdekes, hogy ezt mondod – felelte Merlin. – A Fehér-forrás vize egyenesen a Torból ered. Ahonnan ez a bizonyos mágia is. Vera! – Merlin hirtelen megállt. – Feltűnt, hogy még mindig nálad van a tarisznya, amit adtam. Mindent felvettél, ami benne volt, mégsem üres. Mit hoztál magaddal?

Vera összeszorította a száját, és csak félig fordult a férfi felé.

– Egy fényképet a szüleimről, néhány zoknit, fehérneműt és… – Érdemes lenne egyáltalán hazudni Merlinnek?

– Igen? – sürgette a férfi.

– A futócipőmet. – A vállát megfeszítve kihúzta magát. Merjen csak vitába szállni vele Merlin.

A férfi nagyot sóhajtott.

– Semmi más? Semmiféle elektromos eszköz?

– Semmi.

Merlin halkan nevetve megcsóválta a fejét, és újra elindult.

– Legyen hát! De meg kell ígérned, hogy óvatos leszel, és gondoskodsz róla, senki sem látja meg ezeket, kivéve persze azon személyeket, akik ismerik a helyzetedet.

Ezúttal Vera torpant meg hirtelen.

– Mások is tudják? Kicsoda? – Fel sem merült benne, hogy mások is benne lehetnek a dologban.

– Jaj, Guinevere! Bocsánat. – Merlin komoran összevonta a szemöldökét. – Már mondanom kellett volna. Arthur tudja, ahogy…

– Tudja? – Vera azt hitte, egyedül kell hordoznia ezt a titkot, és főleg Arthur előtt kell megtartania.

– Természetesen. És ő… – Merlin nagyot sóhajtva a szemét forgatta. – Hadd tegyem hozzá, hogy a tanácsom ellenére beavatta a legközelebbi bizalmasát.

– Ki az? Ismerős lehet a neve?

Merlin válasz nélkül indult tovább. Vera néhány gyors lépéssel utolérte. Most már kíváncsi volt. Ez volt a bosszúság első jele, amit a türelmes mágus mutatott.

– Nem Lancelot, vagy ilyesmi? – kérdezte tréfásan, de Merlin vékony vonallá préselte a száját, amitől leesett az álla. – Na, ne! Jól sejtettem, Lancelot az! – Talán azért, mert Merlin egy óra leforgása alatt felforgatta és a feje tetejére állította az életét, de Vera kifejezetten élvezetét lelte abban, mennyire bosszantja a férfit a híres lovag. Vera elnevette magát. – És te nem bírod őt!

– Ami azt illeti, én… – Merlin megrázta a fejét. – Ő a király legrégebbi és legkedvesebb barátja. Bizton állíthatom, végtelenül hűséges hozzá, amiért nagyon hálás vagyok neki. Ugyanakkor Lancelot… hangos és ostoba. – Szóra nyitotta a száját, mintha még hozzátenne valamit, de aztán meggondolta magát, és inkább becsukta.

Elég távolinak érződött az egész, hogy Verának ne legyen köze hozzá. De felvillant benne az Arthur-mondakör egyik szála. Guinevere-nek viszonya volt Lancelottal. Vajon Merlin erről is tudott?

– Tudom, azt mondtad, nem nagyon folysz bele a legenda mostani verziójába, de van egy elég következetes vonulat Lancelot és Guinevere között, ami talán…

– Igen, tisztában vagyok vele. – Csak legyintett egyet. – Guinevere, meg fogsz lepődni, hogy ez a kor mennyire rosszul rakta össze a dolgokat.

Verának kellett némi idő, mire rájött, hogy amikor Merlin azt mondja, Guinevere, hozzá beszél.

– Arthur királyról? – kérdezte.

– Mindenről. A mágia mindennapos a mi időnkben, a kultúránk és a társadalmunk mozgatója. A legkevésbé sem olyan lesz, mint amire számítasz. A mágia nem hagy nyomot maga után a régészetnek, nagyrészt ez az oka annak, hogy amíg felnőttél, azt tanultad erről a korról, hogy sötét középkor volt. – Merlin rápillantott a szeme sarkából, a mosolyában büszkeség bujkált. – Kedvesem, rá fogsz jönni, hogy ennél nagyobbat keresve sem tévedhetett volna a történelem.

Merlin megállt, és Vera válla fölött átnézett az utca túloldalára. Vera annyira belemerült abba, hogy elképzelje a történelmet, amit a könyvek olyan szomorúan rosszul jegyeztek fel, hogy észre sem vette, hol voltak. A kútházhoz értek.

A viktoriánus kőépület a Tor tövében húzódó erdős rengeteg szélén bújt meg. A felülről lombokkal benőtt teteje azt a benyomást keltette, mintha dús, zöld indákból készült volna. Az épület elülső sarkánál egy soha el nem apadó csobogó csordogált a kőpillérből. Az arra járók akkor is hozzáférhettek a szent vízhez, amikor a templom zárva volt. Elöl az alacsony kőfal szegélyezte udvarban egy nyílás hivatott összekötni az utcát az épület bejáratával, ami nem tömör ajtó volt, hanem finoman megmunkált kovácsoltvas kapu: kanyargó indákból és középen három, egymás fölött elhelyezett mandulaformából állt.

A templom naponta csak néhány órára nyitott ki. Ilyenkor este már nem látogathatták, és a kapu is zárva volt.

– Akkor mi most…

Verának nem volt ideje befejezni a kérdést. Merlin előhalászott egy kulcsot a köpenye zsebéből, elsietett mellette, és kinyitotta a kaput. Épp csak annyira tárta ki, hogy átslisszanhasson rajta, majd udvarias gesztussal jelezte Verának, hogy menjen előre. Vera összerezzent, amikor újra meghallotta a kulcsot a zárban. Megfordult, de Merlin már bezárta a kaput maguk mögött. Összeszorult a torka, és megfeszült. Itt ragadt egy mágikus idegennel. Ökölbe szorította, majd kiengedte a kezét, miközben felmérte a saját helyzetét.

Mik voltak a lehetőségei? Úgy dönteni, hogy az egész csak kamu, és ez valójában egy alaposan kidolgozott terv a meggyilkolására. Pánikba esni, és követelni, hogy Merlin nyissa ki az ajtót, aztán hazarohanni.

Nem. Vera abban a pillanatban, hogy elfogadta a vállán lógó tarisznyát Merlintől, úgy döntött, hogy bízik benne. Ezért viselte ezt a ruhát. Innen már nincs visszaút. Vagy egy őrültben bízott meg a saját vesztére, vagy az élete hamarosan olyan fordulatot vesz, amiről álmodni sem mert. Nincs köztes út.

Vera a sötétben hunyorogva remélte, hogy hozzászokik a szeme. Csupán a kapun keresztül szűrődött be a lenyugvó nap halványuló fénye, egyedül ez adott egy kis világosságot, így a hatalmas terem nagyon sötét volt. Merlin meglengette a karját, és a gyertyák, amelyek az alkalmazkodni képtelen szemnek addig csak sötét alakok voltak, egyszerre lángra kaptak a terem minden pontján: kandeláberek, kis polcokra állított tömbök és oltárokat körülölelő gyertyakompozíciók gyúltak fényre, valamint mécsesek minden olyan párkányon, ami elég széles volt, hogy elférjen néhány rajtuk. A terem vibráló fényben táncolt a köveken csordogáló víz zenéjére.

Kőpillérek emelkedtek a padlótól a mennyezetig, egyszerre tartva meg az épületet és titokzatosságot keltve. A terem minden szeglétből fülkék és mélyedések nyíltak, mindegyikben újabb gyertyák, képek, szentek vagy istenségek szobrai és derengő oltárok rajzolódtak ki a sötétségben. A padló mindenütt nedves volt, de a kőmedencék felfogták a forrás csordogáló vizét.

Középen kerek medence állt, amelyben annyi víz gyűlt össze, hogy térdig lehetett gázolni benne. A bal hátsó sarokban háromszintes kőmedence állt, amelynek legfelső szintje akkora volt, mint egy pezsgőfürdő. Itt mártózhattak meg a látogatók teljesen a forrás vizében.

– És most? – visszhangzott Vera hangja a csarnokban túl hangosan, holott csak suttogott.

Válaszul Merlin óvatosan a hátsó sarokban álló háromszintes medence felé lépkedett.

– Be kell másznunk a merülőmedencébe…

– Akkor minek vesződtem az átöltözéssel? – kérdezte Vera.

– Amiatt ne fájjon a fejed – felelte Merlin, és óvatosan lépett fel az első lépcsőfokra, ami nagyjából térdmagasságban volt neki. Fiatalokat megszégyenítő gyorsasággal mászott fel aztán a medence széléhez.

Vera felsóhajtott, eszébe jutott, hogy már eldöntötte, túl messzire jutott ahhoz, hogy visszaforduljon, ezért követte a férfit. Nem volt túlságosan magasan a medence, alig két méterre volt a teteje. Vera ügyetlenül felkapaszkodott, hogy leülhessen a peremre, közben maga alá szorult a ruhája. Felnyögött az erőfeszítéstől, és befelé fordulva a vízbe rakta a lábát. A tarisznya még mindig ott lógott a vállán, és hirtelen eszébe jutott a benne rejtőző fénykép.

– Merlin? – szólalt meg tétován. Először nem is látta a férfit. A teremnek ezen a részén sötétebb volt, és csak egy kis gyertyatartó világított a medence távolabbi szélén. Kis idő múlva azonban látta, hogy Merlin kecses mozdulatokkal úszni kezd a víz közepe felé. – Nem tudom, mit csináljak a tarisznyával. Benne… benne van a szüleim fényképe.

Nem látta Merlin arcát, de érezte, hogy felé fordul.

– Ne aggódj, biztonságban lesz a holmid.

Vera még egy pillanatig habozott, aztán a táskát magához szorítva a vízbe ereszkedett. Félig zihálás, félig kiáltás szakadt fel belőle, amikor a hideg víz elárasztotta a bőrét. Soha nem mártózott meg a forrásban, de tudta, hogy a vize híresen jéghideg egész évben. Merlinhez botorkált a medence közepe felé, átázott ruhája minden lépéssel egyre nehezebb lett, és a bokája köré csavarodott.

A medence közepe volt a legmélyebb. Amikor odaért Merlin mellé, csak a fejük maradt a vízfelszín felett. Merlin még így, test nélküli fejként a fagyos vízben lebegve is összeszedettnek és méltóságteljesnek tűnt. Vera ellenben vadul reszketett, és meg kellett kapaszkodnia Merlin karjában, mert megbotlott a ruhája szegélyében. Merlin segített neki talpra állni, és Vera könyökén tartotta a kezét, hogy megtámassza.

– Mindjárt megkérlek, hogy merülj teljesen a víz alá, aztán hozzáfogok a varázslathoz – mondta Merlin határozottan, egy pillanatra sem fordítva el róla a tekintetét. – Ha kezdetét vette, létfontosságú, hogy ne gyere fel a felszínre. Megértetted?

Vera bólintott, és próbálta megakadályozni, hogy összekoccanjanak a fogai.

– Maradjak a víz alatt. Értem.

– Csupán egyetlen esélyünk van – mondta. – Készen állsz?

– Azt hiszem. – Vera reszketegen szívta be a levegőt. – És te?

– Én készen állok.

Verára is valamelyest átragadt Merlin nyugalma, és hálás volt a támogató karjáért.

– Szeretnéd, hogy elszámoljak háromig, vagy csak kezdjünk bele? – kérdezte Merlin.

– Csak csináljuk – felelte.

– Rendben. Akkor… rajta!

Vera mély levegőt vett, és lebukott a víz alá. Merlin nem mondta, milyen mélyre kell merülnie, úgyhogy egyszerűen nem küzdött a testét lefelé húzó ruha ellen. Az addig húzta, amíg a térde elérte a medence alját. Vera csukva tartotta a szemét, de még ha ki is nyitotta volna, annyira sötét volt, hogy úgysem láthatta, Merlin is lemerült-e a víz alá. Érezte Merlin kezét a vállára siklani, határozottan lenyomta. De nem azért, hogy még lejjebb tolja, hanem hogy a helyén tartsa.

Nem volt benne semmi különös. Olyan volt, mint… mint bármikor máskor víz alatt lenni. Vera nem kérdezte meg, mikor jöhet fel, vagy meddig kell visszatartania a lélegzetét. Elnyúltak a másodpercek, de nem történt semmi. Tökéletesen mozdulatlan maradt. Húsz másodperc után enyhe égő érzés jelent meg a mellkasában. Harmincnál kezdett eluralkodni rajta a pánik. Ilyen hideg vízben nem bírja ennél tovább visszatartani a lélegzetét. Mi történne, ha túl korán próbálna felmenni a felszínre? Tudatos parancs nélkül a túlélési ösztön maga alá húzta a lábát; ellenállhatatlanná vált a késztetés, hogy felálljon. Ahogy felfelé tolta magát, a vállán nyugvó kéz meglepő erővel nyomta vissza.

Jaj, a fenébe!

Vera szeme felpattant, és olyan válaszokat keresve bámult bele a sötét vízbe a feje fölött, amiket nem láthatott meg. Még a sötétben is érezte, hogy kezd beszűkülni a látása. Az eszméletvesztés határán volt, amikor a víz megváltozott körülötte.

Már nem volt folyékony. Inkább sűrű, kocsonyás anyaggá változott. Vera abbahagyta a kétségbeesett kapálózást, megdermedt. Minden mozdulatlanná vált, aztán mintha megnyílt volna alatta egy vákuum. Hirtelen hatalmas rántást érzett, és belesikított a kocsonyás vízbe, ahogy az erőteljesen szívta lefelé, de nem érte el az alját. Egy pillanat erejéig olyan élénken árasztotta el a rettegés, hogy biztosra vette, sosem fog megállni.

Egyszerre a semmiből, mégis mindenhonnan betöltötte egy hang, amit még nem hallott azelőtt.

Ishau mar domibaru.

Aztán minden semmivé lett körülötte.

6. fejezet

Kezdett tisztulni a köd Vera fejében, az égre meredt, a szeme már nyitva volt, figyelte a feje fölött elúszó fátyolfelhőket. Egyetlen szó volt a nyelvén: ish. Olyan volt számára, akár a nyári szellő suttogása a virágos mezők fölött. Volt még több szó is, ebben biztos volt. Kergette az emléket a fejében, próbálta megragadni, de amint megérintette a tudatos gondolat, semmivé foszlott. Vera felült.

– Mondtál valamit? – kérdezte egy férfihang, mire megfordult. Merlin mögötte ült a földön, ugyanolyan ziláltnak látszott, amilyennek Vera érezte magát.

– Nem is tudom – motyogta. Víz. Emlékezett rá, hogy megváltozott, és az érzésre, hogy leszippantja valami, és aztán… Aztán mi történt? Vera pislogott. Hogy került ki a vízből? Vagy a templomból?

A zöld fűben ült a nyílt mezőn. Előbb hallotta meg a csobogást, aztán vette észre a mellette futó patakot. A bal keze a legsekélyebb részében pihent, a sima, lekerekített köveken, amelyeken alig egyujjnyi víz csordogált. Azonban egyedül a keze volt vizes. A ruha, a tarisznya, a cipő, minden, ami teljesen a víz alá merült, száraz volt. Vera felemelte a kezét, és megérintette a fejét. A haja még csak nyirkos sem volt.

A patak lefelé kanyargott a domboldalon, mielőtt eltűnt odalent a fák és a buja növényzet között. Vera követte a vizet felfelé a dombon oda, ahonnan eredt, egy sziklahasadékig, alig hat méterrel feljebb.

– Hol vagyunk?

– Nem tudod? – kérdezte Merlin.

Vera megfordult, és látta, Merlin már talpon van, épp lesöpörte a koszt a köpenyéről, és a zsebeit igazgatta. Vera megrázta a fejét, és a mozdulat mintha segített volna összerakni a kirakós darabkáit.

Burjánzó domboldalon eredt a patak. Vera ügyetlenül talpra kecmergett, és a tekintete a Merlin mögött húzódó erdőre siklott. Nem volt kútház, és a fák eltakarták a kilátást, de Vera szinte biztos volt benne, hogy ha tisztán rá lehetne látni, akkor most épp a Tort látná.

– Ó! – Vera körbeforogva próbált magába szívni minden részeltet. – Ó! – ismételte meg, ahogy egyre ismerősebbé vált a táj.

Lejjebb a dombon a jól kitaposott fű ösvényt alkotott. Vera úgy sejtette, ez lehet az, amit ő útként ismer. Az ösvény elhaladt Vera és Merlin előtt, majd a fák mellett elkanyarodva ment tovább, feltehetőleg a Tor teteje felé. A másik irányba pedig ez az ösvény rajzolhatta ki annak az útnak a nyomvonalát, amely később a városba vezet majd.

– Mehetünk? – intett Merlin az előttük húzódó ösvényre.

– Öhm, azt hiszem. – Vera megigazította a vállán a tarisznyát. – Akkor ennyi? Itt vagyunk? Hatszázvalahányban?

Merlin nevetve vállon veregette Verát.

– Igen, hatszázvalahányban. Most lesétálunk Glastonburybe, szerzünk lovakat, és befejezzük az utazást a várhoz.

Vera azt hitte, az időutazás egyből úti céljukhoz juttatja őket, bárhol is legyen az. Fel sem fogta, hogy a régi formájában láthatja Glastonburyt. Biztosan számos ember éli itt középkori életét, gondolta. Mivel foglalják el magukat napközben? Miről beszélgetnek?

Aggodalom hasított Vera gondolataiba.

– Most más az angol, nem igaz? – kérdezte. – Hogy fogom megérteni és kommunikálni?

– Aggodalomra semmi ok… Jaj, nézz a lábad elé! – Merlin arrébb terelte, hogy kikerüljön egy friss kupac lócitromot. – Mindenkit tökéletesen meg fogsz érteni. És ők is téged. Ez…

– A varázslat része? – fejezte be Vera a férfi helyett.

– Gyorsan tanulsz – felelte szeretettel a hangjában. – Bármilyen fordulatot is használsz, azt a közös nyelvünkön fogják érteni. Nincs szükség alkalmazkodásra. Habár… – tette hozzá az orrát ráncolva, mintha nem akarná kimondani. – Esetleg használhatnád kevesebbet a basszus kifejezést. Jól fordítható, de kifejezetten kevéssé illendő egy hölgytől a te pozíciódban.

– Megteszem, amit tudok – ígérte Vera sanda pillantást vetve a mágusra.

Merlin felnevetett, sokkal inkább szórakoztatta Vera idétlenkedése, mint bosszantotta volna. Vera ámulattal figyelte Merlin könnyedségét mindannak tükrében, mi mindennek kellett sikerülnie ahhoz, hogy ő idekerüljön. Már csak az maradt hátra, hogy visszanyerje Guinevere emlékeit. Maga az utazás semmit sem hozott a felszínre. Vera épp azon törte a fejét, hogyan idézhetné fel őket, amikor a közeli csörgedező patak, a fák között átsuhanó szél és az esti madárdal hangja kezdett más zajokkal keveredni.

Kiértek már az erdős részből, a nyüzsgés az előttük húzódó ösvény felől érkezett. Hangok zűrzavara volt… rengetegféle hang. És zene: vonósok, fuvolák hangja és énekszó szállt a szélben. Balra egy kunyhó állt, az ajtaját két oldalról közrefogó ablakok spalettái nyitva voltak. Egy hét-nyolc év körüli kislány sikongó nevetéssel szaladt elő a ház mögül, és teljes lendülettel vetette be magát a nyitott ablakon, két fonata átbukott a feje fölött. Amint eltűnt, egy fiú fordult be a ház sarkán, az ötévesekre jellemző, lelkes üvöltéssel. Valószínűleg az öccse lehetett. Neki sokkal nagyobb erőfeszítésébe került bemászni az ablakon a lány után.

Verának megnyugtató volt látnia, hogy a gyerekek ugyanúgy viselkednek, mint az ő idejében. Egy széllökés a tűz fölött készülő étel illatát hozta magával. Késő estére járt, a gyomra pedig megkordult válaszul. Hátrasimította szélborzolta haját, és észrevette, hogy a lófarkából több tincs is kiszabadult. Megállt, kivette a gumit a hajából, és megigazította.

– Erről jut eszembe – szólalt meg Merlin megint a köpenye zsebében kotorászva, ahonnan egy elegáns diadémot halászott elő. Vékony fémből készült, melyet körkörös mintába fontak. Elöl aprólékosan kidolgozott csúcsban végződött, ahol egyetlen ovális alakú holdkő foglalt helyet. – Ezt tanácsos volna felvenned.

Vera befonta a haját, és a vállára fektette. Nem tudta, mik voltak a bevett hajviseletek a hetedik században, de egy egyszerű fonat megfelelőnek tűnt. Merlin segített úgy igazítani a fejdíszt, hogy a holdkő a homloka közepére kerüljön. Vera elcsodálkozott, milyen tökéletesen illeszkedik a fejére. Rájött, valószínűleg azért, mert már korábban is viselte.

Merlin végigmérte, és megrázta a fejét.

– Tökéletes. Úgy festesz, mint… saját magad.

Ahogy haladtak előre, egyre több kunyhó jelent meg a folyamatosan szélesedő út mentén. A gyalogosforgalom is egyre nőtt. Majdnem minden mellettük elhaladó tiszteletteljes meghajlással vagy pukedlizéssel köszöntötte őket, miközben azt motyogták, asszonyom, vagy felség. A kezük mögé rejtőzve sugdolóztak, és mutogattak az út túloldaláról. Vera tenyere nyirkos volt a hűvös este ellenére. Még soha életében nem figyelt rá ennyi ember.

A szoknyájával babrált, hogy rendesen simuljon a lábára.

– Normális ez a fajta figyelem?

– Számodra az, kedvesem – felelte Merlin lágyan, miközben megfogta Vera kezét, és belé karolt. – Ismernek téged. Sőt, úgy mondanám, rajonganak érted. Arthur népszerű király. Sokszor jártál Glastonburyben. Az ilyesmi nagy benyomást tesz az emberekre.

– Válaszolnom kéne valahogy nekik? – kérdezte Vera, és közben próbálta oly kevéssé mozgatni a száját, amennyire csak lehet.

– Ne aggódj, jól csinálod. – Merlin megveregette a kezét. – Mosolyogj, és ha szeretnél, kívánj jó estét. Csak ennyit kell tenned.

Ez lehetett a legsűrűbben lakott rész. A házak szinte egymásnak támaszkodtak, mindenfelé főzőtüzek lobogtak, a lakosok pedig sürögtek-forogtak és csoportokba gyűltek a kinti asztaloknál vacsorához. Vera több nevetést hallott, mint amire számított. Az út véget érve ismerőssé vált számára, később itt húzódik majd a High Street. Azután sem csalódott, hogy befordultak a sarkon.

Megtántorodott, aztán megtorpant, kővé dermesztette a döbbenet: kőből és fából emelt épületek sorakoztak az utca mentén, jóval kisebbek, mint Vera idejében. Azonban nem a szerkezeti felépítésüktől állt el a lélegzete. A földút fölött futball-labda méretű lámpásokat feszítettek ki keresztbe-kasul, melyek lágy, meleg fénybe vonták az alant húzódó utcát. Néhány méterenként standok és bódék álltak, és már azelőtt, hogy Vera meglátta volna őket, érezte a fűszerek illatát. Mindenfelé utcai árusok kínálták portékáikat: ételt, ékszereket, ruhákat és finom kelméket. Aztán voltak ott művészek is festményekkel, vázlatokkal és hímzésekkel. Ahogy újra felcsendült a zene, Vera a forrását kereste, és a fűszeresbódé után meg is találta a pörgős nótát játszó előadók csapatát. A dalról hamar kiderült, hogy egy, a házakba belopódzó csintalan tündérről szól, aki varázslattal áldotta meg a gyerekeket.

És valóban létezett a mágia.

Közelebbről megnézve látható volt, hogy az utca fölött lógó lámpások nem zsinóron függnek, hanem maguktól lebegnek, és nem tűz világít bennük, hanem valami más, amit Vera nem tudott beazonosítani. Az utca túloldalán egy fiatal fiú állt az egyik kordénál. Mögötte egy nő édes illatú magvakat pörkölt kék láng fölött. Vera felfigyelt távolabb egy másik asszonyra, aki átvette a fizetséget, és a vevőjét a földről jó harminc centire felemelve lebegtette.

Bárhová nézett, valami csodálatosat látott. Éppolyan kíváncsian bámulták az emberek, ahogy Vera bámulta őket, miközben Merlin átterelte a tömegen. Lassan haladtak el egy férfi és egy női énekes mellett, akik valami csoda folytán négy szólamban énekeltek ketten. Az a Glastonbury, amelyet Vera egész életében szeretett, örökké különleges hely marad. De ennek a Glastonburynek az esti piaca olyan volt, mint a mesék szeszélyes utcai vására.

– Guinevere, nem ártana sietnünk – szólt rá Merlin.

Verának még hozzá kellett szoknia ehhez a névhez.

Hagyta, hogy a férfi vezesse, de közben le sem tudta venni a szemét a körülötte zajló vidám látványosságról. Túl hamar érték el a varázslatos utca végét, ahol megszakadt a lámpások sora, és ritkult a tömeg is.

– Ott találkozunk Arthurral – mutatott Merlin a főutca vége felé, a csendes sötétségbe, ahol Vera ki tudott venni egy pajtát.

A gyomra ugrott egyet. Merlin biztosan észrevette, hogy megváltozott az arckifejezése.

– Nincs okod az idegességre. Ha újra kapcsolatba kerültök, az segíthet felszabadítani az emlékeidet. Arra számítok, hogy előbb fogsz emlékezni rá, mint bármi másra. Nem lesz baj – mondta.

Merlin bátorítása csak részben hatott Verára, aki aztán mély lélegzetet vett, és bólintott. Az istállóhoz közeledve Vera látta, hogy valaki hátát a falnak támasztva ül odakint a földön. Olyan sötét volt, hogy nem tudta kivenni az arcát, de ő is észrevette őket, mert felállt közeledtükre. Zsigeri érzés kerítette a hatalmába.

Ő az.

– Miért nem mész előre? – javasolta Merlin. – Adok nektek néhány percet.

Vera egyáltalán nem ezt akarta. Nem tudta, hogy bírja működésre a lábát. Hogy kellene találkoznia a történelem egyik leghíresebb alakjával, aki most már egyben a férje is? Atyaég! Férj. Nevetne az egész abszurditásán, ha közben nem lenne annyira ijesztő. Vera nem találta sem a szavakat, sem a hangját, hogy tiltakozzon. Csak állt ott földbe gyökerezett lábbal. Merlin előrelökte, mire tétován lépett egyet, aztán még egyet.

A szíve dübörgött a mellkasában, a vére olyan gyorsan száguldott a testében, hogy esküdni mert volna, az ujjbegyeiben is érzi a lüktetését. Biztosra vette, hogy a férfi látja, mennyire remeg. Mielőtt észbe kapott volna, a lábai már oda is vitték hozzá. A férfi jóképű és magas volt, az alkata se nem robusztus, se nem vékony, inkább szikár, izmos és edzett. Szakállát rövidre nyírtan viselte, mézbarna haja pedig épp annyira volt hosszú, hogy egy kóbor tincs a homlokára hullhasson. De ami még ezeknél is jobban feltűnt Verának, az a kedvesség volt a szemében.

Amint találkozott a tekintetük, Verában mély ragaszkodás ébredt.

– Helló! – köszönt Vera tétován.

Csak akkor vette észre, mennyire mereven tartotta a férfi a száját, amikor az üdvözlésére ellazult. Az arcára kiült aggodalom oldódni kezdett, megkönnyebbülten enyhültek a vonásai, a szeme felcsillant. A férfi odasietett Verához, és magához rántotta, hogy megölelje. Vera tétován simult bele az ölelésbe. Kipróbálta, milyen érzés a vállára hajtania a fejét, és egyik kezét a hátára téve visszaölelni. A férfi aztán a kezét Vera vállára téve behajlította a térdét, hogy szemmagasságba kerüljön vele, és homlokráncolva, alaposan végigmérte Verát.

– Jól vagy? – kérdezte tőle.

– Azt hiszem – felelte Vera ideges nevetéssel. Habár semmi emléke nem volt a férfiról, azonnal érezte, hogy ismeri. Ez még akár működhet is.

– Azt a kutya úristenit!

Vera összerezzent ijedtében, ahogy felcsattant a háta mögött Merlin káromkodása.

– Hol a pokolban van Arthur? – meredt Merlin lángoló tekintettel a férfira.

Vera megfeszült, és visszafordult a vállát fogó férfihoz. Ő nem Arthur?

Az idegen látta a döbbenetet Vera arcán. Levette a kezét a válláról, és Merlinhez lépett.

– Válthatnék veled pár szót?

Merlin higgadtsága, amelynek Vera egy perce szemtanúja volt, tapintható haragba csapott át. Vera úgy vélte, a helyzet súlyát tekintve ez érthető. Ezzel szemben az ismeretlen férfi barátságosan, szinte könnyedén vezette odébb Merlint, karját a vállára vetve, mintha régi jó barátok volnának. Vera nem hallotta, miről beszélnek, de az idegen gesztusaiból és testtartásából látta, hogy igyekszik csillapítani Merlin haragját. Vera meg sem próbálta leplezni a kíváncsiságát, ahogy figyelte őket. Ha Arthurnak volt oka kihagyni egy lóháton megtett utat, miután ő a maga részéről az egész életét hátrahagyta, Vera úgy érezte, joga van tudni róla. Azt hitte, ő saját maga lehet az egyetlen akadálya a terv sikerességének, nem pedig valaki más. Eszébe sem jutott elgondolkodni azon, mit érezhet Arthur ezzel kapcsolatban, és azt sem mérlegelte egészen mostanáig, hogy Guinevere és Arthur kapcsolata talán boldogtalan volt.

Amikor Merlin visszafordult Verához, a másik férfi egy lépéssel mögötte követte – az erőfeszítései szemlátomást nem voltak hiábavalóak. Merlin még mindig fortyogott, de dühének nagyja már elpárolgott.

– Úgy fest a helyzet, sürgősen szükség van rám. Előrelovagolok. Sir Lancelot kísér el helyettem a várba. Biztonságban leszel vele.

Ezzel sarkon fordult, és további magyarázat nélkül besietett az istállóba, otthagyva Verát Lancelottal.

– Basszus – motyogta Vera az orra alatt. Még életében nem volt ennyire tanácstalan. Nem tudott semmit önmagáról és erről a világról, egyszerre érzett dühös sértettséget és aggodalmat Arthur távolléte miatt, és végtelenül zavarba jött az iménti jelenet miatt, mivel már tudta, hogy a férfi, aki könnyed és zavartalan arckifejezéssel hintázott a talpán előre-hátra, az Lancelot.

– Történt valami Arthurral? – kérdezte Vera.

– Jaj, dehogy, semmi baja – felelt Lancelot egy legyintéssel. – Nem vagy éhes? Hosszú út áll előttünk, úgy háromórányi.

Vera felsóhajtott, és azon tűnődött, Merlin talán szándékosan fogalmazott homályosan az utazás nehézségeiről. Ehhez még hozzájött az is, hogy majd’ éhen halt. A futás utáni pirítóson és teán kívül még az ebéd felszolgálása közben bekapott néhány falat ragut, aztán már csak létezésének kérdésén rágódott, úgyhogy mostanra határozottan farkaséhes volt.

– Nagyon is – felelte.

– Jó, mert éhen halok. – Lancelot felajánlotta a karját, amit Vera elfogadott, aztán elindultak vissza a piac felé. – Van egy bódé, ahol remek a húsos batyu. Sör vagy bor?

– Ó, hát, sör – felelte Vera. A víz talán jobb választás lett volna, de nem tudta, hozzá lehet-e jutni egyáltalán, és a tudatlansága miatt érzett szégyen visszatartotta attól, hogy rákérdezzen.

Lancelot átvezette a varázslatos lámpások alatt egyre sűrűsödő tömegen. Egyenesen egy bizonyos ételes stand felé vette az irányt. Amíg az ételüket készítő öregemberrel beszélgetett, Vera elsurrant mellőle vissza az utcára, de ügyelt rá, hogy ne tévessze Lancelotot szem elől. Ez a Glastonbury kavargott, ragyogóan világított, és csak úgy zsongott a mágiától. Egyértelműen ugyanaz a város volt, amit olyan jól ismert, mégis mintha egy díszes tükörről verődött volna vissza. Annyira belé ivódott a késztetés, hogy előkapja a telefonját, és lefényképezze, hogy Vera még oda is nyúlt, ahol a nadrágzsebének kellett volna lennie, mielőtt eszébe jutott, hogy nincs ott. Ehhez talán még furcsább lesz hozzászokni, mint az új névhez.

Vera érezte maga mellett Lancelot jelenlétét. Mindkét kezében egy-egy fedeles fémkupát tartott, a tetejükön gőzölgő húsos batyuval, és éles, kíváncsi érdeklődéssel figyelte Verát. Sietve szabaddá téve az egyik kezét Vera elvette tőle az egyik húsos batyut és kupát, aztán követte, ahogy a hosszú padokkal körberakott asztalok felé lavírozott.

Vera alig ült le, máris akkorát harapott, amekkorát még illendőnek lehetett nevezni, és rágás közben a fejét csóválta. Az étel belseje olyan tűzforró volt, hogy kénytelen volt illetlen módon megtartani a szájában a falatot, és a fogain keresztül szívta be a levegőt.

– Mit néztél az imént annyira? – kérdezte Lancelot.

Vera alig érezte a töltelék ízét a perzselő forróság miatt, de az életére is megesküdött volna, hogy isteni finom. Csak azután válaszolt, hogy sikerült lenyelnie a falatot:

– Annyira más minden, mint amilyen az én időmben lesz. Mi már csak a történetekből ismerjük a mágiát… mármint, ez az egész csupán történelem számunkra. Tanultam erről az időszakról az iskolában, és teljesen félreismertük. Mi a büdös franc történhetett a két időpont között?

– Senki sem tudja – felelte Lancelot, és belekortyolt a sörébe, hogy elfojtsa a mosolyát. Vera halványan érzékelte, hogy talán a színes szóhasználata váltotta ki belőle ezt a reakciót. De aztán sokkal inkább az foglalkoztatta, amit Lancelot mondott. Nem is számított rá, hogy lesz erre válasza. – Merlin nem fér hozzá a mostani és az ezerkilencszáz közti korokhoz.

– Ezt meg honnan tudod? – kérdezte Vera.

– Felettébb okos vagyok, és sok mindent tudok – jelentette ki Lancelot, miután lenyelt egy méretes falatot. – A mágiának is megvannak a maga korlátai.

– Tényleg?

– Igen, rengeteg. – Előrehajolt, és sokatmondóan nézett Verára. – Kérdezz tőlem bármit!

Vera felnevetett, mire kísérője elégedetten elmosolyodott.

– Nem, úgy értem…

– Értem, mire gondolsz. A következő ezerháromszáz év teljes zárlat alatt áll, oda nem jut be a mágia. Ennél többet nem tudunk – mondta, mintha ezzel le is zárná a témát.

– Ó! – Vera elcsendesedett, befejezte a húsos batyuját, és a sörét kortyolgatva igyekezett rendszerezni magában, mit tudott meg, és még mit kell megkérdeznie. Nem volt kis feladat. Minél többet árultak el neki, annál kevésbé érezte, hogy tud bármit is. Szorosan markolta a kupát, a teste merev volt az erőfeszítéstől, hogy megelőzze a pánikot. Mély levegő. Tedd félre! Nincs semmi baj.

Nem kellett sokáig erőlködnie, mert a tekintete megakadt egy férfin, aki feltűnően kilógott az ünneplő tömegből: épp átverekedte magát az emberek között, homloka izzadságtól fénylett, és egyenesen Lancelotra szegezte a tekintetét. Vera oldalra biccentette a fejét, a váratlan figyelemelterelés enyhítette a félelmét. Lancelot követte a tekintetét, amikor a férfi odaért hozzájuk, és mindkét kezét az asztalra téve megtámasztotta magát.

– Sir Lancelot! – lihegte. – Hallottam, hogy itt vagy. Rohadt jó időzítés. – Gyorsan Verára nézett, ő pedig beleszédült az ismeretlen érzésbe, hogy ennyire észreveszi őt mindenki. – Örülök, hogy jól van, és visszatért, felség. Kérem, bocsássa meg a tolakodásomat, de az ügy nem tűr halasztást.

– A tolvajokról van szó? – kérdezte Lancelot. Vera szeme láttára változott meg körülötte a levegő. Az arcvonásai kiélesedtek, és barátságosan csillogó tekintete egy szempillantás alatt megkeményedett. Lancelot tekintete ezúttal kifejezetten félelmetesre változott.

– A keleti úton látták közeledni őket. Hívjak katonákat? – A férfi láthatóan tettre készen kihúzta magát. – Ideje, hogy kalodába dugjuk a kölyköket.

Lancelot felsóhajtott, furcsán vonakodónak tűnt, de bólintott. A férfi már fordult is, hogy induljon, de aztán Lancelot szeme felvillant, és a karjánál fogva elkapta őt.

– Várj csak! Bántottak valakit?

– A tolvajok? Nem – vágta rá gyorsan a férfi. – Csak horzsolások és zúzódások, szerencsére.

– Hm – dobolt Lancelot az ujjaival az asztalon. Futólag Verára pillantott. – Garth, adnál egy percet nekem és a királynénak?

Garth a sietségtől feszülten fújta ki a levegőt, és összeszorította a száját.

– Tudom. Minden perc számít – emelte fel egy ujját Lancelot. – Csak egy pillanat.

Garth vonakodva hátrált pár lépést, Lancelot pedig áthajolt Verához az asztalon:

– Ezek a tolvajok… kölykök. Alig többek gyerekeknél – magyarázta fürgén. – Kis szarkeverők, nem kétség. Három hete támadnak rá az utazókra a királyi úton… és csúsznak ki sikeresen a helyi katonák keze közül, ami azért mond valamit az agyafúrtságukról.

– Vagy a katonák rátermettségéről – szúrta közbe Vera.

Lancelot széles vigyorral meredt a tenyerébe.

– Jogos észrevétel. Mindenesetre nem azért egyesítettük a rohadt nemzetet, és harcoltunk tíz évig a megszállók ellen, hogy ezek a fiúk veszélyeztessék a királyi út biztonságát. Azt beszélik, hogy nincs otthonuk. Világos, hogy átcsúsztak a rendszer résein, de nem hagyhatjuk, hogy folytassák. Két dolog történhet: rossz embert rabolnak ki, és megöletik magukat, vagy… felnőnek a kis szarosok, és nagy szarosok lesznek. És a nagy szarosok akkora mocsokkal járnak, amit már nem lehet feltakarítani, már megbocsáss a szóhasználatért.

– Bocsánatkérésre semmi szükség – mondta Vera. – Kifejezetten szemléletes voltál.

Garth a torkát köszörülve idegesen topogott.

– Azt hiszem, ráijeszthetek ezekre a kölykökre annyira, hogy összeszarják magukat, és helyrebillentem őket útközben, miután elindultunk a városból. Persze csak ha ez neked is megfelel – mondta Lancelot. – És ha minden a terv szerint alakul, holnaptól jobb életük lesz, mint ma van. Neked semmit sem kell tenned, és nem leszel szem előtt. Nem leszel közvetlen veszélyben.

Vera megjátszott hitetlenkedéssel vonta fel a szemöldökét, de a gyomra erősen remegett az izgalomtól.

– Közvetlenül nem?

Lancelot félmosolya majdnem tönkretette a színjátékát. Basszus. A férfi elragadó volt… és túlságosan rokonszenves. De csak attól szédült meg igazán, ami ezután következett. Lancelot mosolya eltűnt, és buzgó őszinteséggel nézett rá.

– Vigyázni fogok rád, felség. – A szükségesnél sokkal komorabban hangzott.

És Vera hitt neki.

7. fejezet

Miután Lancelot kérdések egész sorozatával rohanta le Gartht, felgyorsította a lépteit, hogy az istállókhoz vezesse Verát. A szeme sarkából közben folyton rápillantott, a lépéseit az ő sokkal rövidebb lábaihoz igazította.

– Futhatnánk is – ajánlotta fel Vera anélkül, hogy átgondolta volna.

Lancelot szeme elkerekedett.

– Komolyan?

Válasz helyett Vera kocogni kezdett. Hallotta Lancelot nevetését, mielőtt ő is csatlakozott hozzá, és mellé ért. Ezúttal Verán volt a sor, hogy sanda pillantást vessen rá, és elégedetten látta Lanceloton a vidám döbbenetet, amikor odaértek a lovakhoz.

– Guinevere, ő itt Calimorfis – mondta Lancelot, és megsimogatta a szelíd természetű, barnásszürke, tarka foltos kanca nyakát. – Calimorfis, biztosan emlékszel Guinevere-re. – Egy röpke pillanatig Vera nem tudta eldönteni, hogy Lancelot csak mókázik, vagy a ló tényleg válaszolni fog. A mágiával teli világban a beszélő állatok sem tűntek valószínűtlennek. Calimorfis azonban csak a szokásos, lovakra jellemző hangokat adta ki, és Vera rájött, hogy ettől még egy kicsit jobban kedveli Lancelotot.

Lancelot lenyűgöző hatékonysággal mozgott: a nyeregtáskákban matatott, aztán elővett egy utazóköpenyt Verának, hogy a ruhájára teríthesse. Felsegítette őt a lóra, majd maga is kecsesen nyeregbe pattant, mindezt nagyjából egy perc leforgása alatt.

A városból kifelé menet aztán elmagyarázta a tervet. A fiúk minden alkalommal ugyanazzal a módszerrel csaptak le. A városon kívül vártak, és amikor közeledett a célpont, az egyikük úgy tett, mintha egyedül lenne, és megsérült volna. Miközben az utazó segíteni próbált a fiún, a másik kettő hátulról előugrott, és ellopott mindent, amit csak tudott. Mire az áldozat felfogta, mi történik, a tolvaj kölykök már futásnak eredtek, és a sérültet játszó is eliszkolt.

Lancelotnak az volt a terve, hogy a saját módszerüket fordítja ellenük. Ő fogja eljátszani a bajba jutottat az úton, bízva abban, hogy ráharapnak a csalira, és rávetik magukat a váratlan, könnyű zsákmányra. Tetten éri őket rablás közben, és ahogy Lancelot fogalmazott, „úgy rájuk ijeszt, hogy összeszarják magukat”.

Vera feladata az volt, hogy mindvégig rejtve marad, csuklyával a fején. Lancelot még a kardját is Vera lovára szíjazta, így játszva rá arra, hogy teljesen fegyvertelennek és védtelennek látsszon. Ezt Vera kockázatos döntésnek tartotta, mert valójában nemcsak a sebezhetőség látszatát teremtette meg, hanem valóban sebezhetővé is vált.

Amikor Vera rákérdezett, Lancelot a kardot a tenyerén egyensúlyozva mérlegelte az aggályait, aztán teljes magabiztossággal a nyerge mögé rögzítette a fegyvert.

– Azt hiszem, boldogulok majd – mondta.

Egyre csak az visszhangzott Vera fejében, hogyan jellemezte Merlin Lancelotot, ami most inkább figyelmeztetésnek tűnt: hangos és ostoba. De aztán ott volt az az azonnali gyengéd érzés iránta, ami ahhoz vezetett, amit Vera még veszélyesebbnek talált: máris megbízott benne.

A Glastonburyből kivezető út először lejtett, aztán hosszan elterült. Előrenézve az egyetlen járható sáv a vidéket átszelő keskeny út volt, az út szélét ritka, fás ligetek szegélyezték. Csakhogy a környező táj nem volt zöld. A keményre döngölt földút olyan messzire nyúlt, amíg a szem ellátott, s a nap utolsó fénye úgy remegett a föld fölött, mint a sivatagi délibáb, víz illúzióját keltve. Valójában azonban nem délibáb volt – mocsárvidék vette őket körül, a sekély víz hatalmas kiterjedésű tavat formált. Vera tudta, hogy Glastonbury régen sziget volt, és most döbbenten bámulta ezt a valóságban.