Azoknak, akiket megérintett már a mélység,
vagy épp most mennek át életük legnehezebb szakaszán.
Nem vagytok egyedül!
Mindig van fény az alagút végén, még akkor is,
ha úgy érzitek, hogy soha többé nem fogjátok megpillantani!

Prológus

ÚJRA ZIHÁLVA és csatakosan ébredek fel. A bűntudat mardossa a lelkem, és nem kapok levegőt. Felülök, hátamat az ágy támlájának támasztom, kisöprök egy izzadt tincset a homlokomból, és a mellkasomra teszem a kezem, így nyugtatom hevesen dobogó szívem.

Már két éve annak, hogy minden tönkrement: a karrierem, az életem – a régi, boldog lányból egy roncs lett. Egy csapásra mindent elvesztettem, és ennek egyedül én vagyok az oka.

Én, Fehérvári Léna, a nő, aki megölte a vőlegényét.

1

Léna

It’s me, hi, I’m the problem, it’s me[1]

(Taylor Swift: Anti-Hero)

ZIRC.

A város, ahol új életet kezdek. Itt élt a nagymamám, és nyaranta sok időt töltöttem nála, amikor még gondtalan kislány voltam.

Szerettem nála tölteni a szünidőket, ő sütötte a világ legfinomabb almás pitéjét, aminek mai napig nincsen párja. Elég csak rágondolnom, és érzem a finom, gőzölgő pite illatát. Az íze pedig maga volt a mennyország. Amint beleharaptam, olyan volt, mintha a legtökéletesebb, leízletesebb almát enném, miközben a tésztája omlósan olvadt a számban. Az utóbbi években viszont nem jártam Zircen.

Mióta a nagyi elment, azóta nyaralóként használta a családunk a házat, de én nem tudtam eljönni egyetlen alkalommal sem, nem bírtam volna egy napot sem eltölteni itt úgy, hogy sehol nem látom a nagymamámat, aki a napfény volt számomra.

Nemrég úgy döntöttem, hogy hátrahagyok mindent, és elköltözöm Nyíregyházáról, a városból, ahol születtem, a helyről, ami az elmúlt időszakban védelmet nyújtott. Olyan volt, mint egy személyre szabott burok, ami megvéd a csúf valóságtól.

Azonban már huszonnyolc éves vagyok, és úgy érzem, eleget élősködtem a szüleim nyakán, új életet akarok kezdeni, távol az emlékektől, távol az ismerősöktől. Szükségem van a változásra, szükségem van a nyugalomra és arra, hogy távol legyek a várostól és mindenkitől. Sokat gondolkodtam azon, hogy hova menjek.

Először Angliát céloztam meg, de az túl nagy változás lenne, és nem biztos, hogy az én állapotomban ez túlságosan jó ötlet. Szorongással, pánikrohamokkal és önváddal nézek szembe nap mint nap. Tudom, hogy ezektől soha nem fogok tudni megszabadulni, de ha nem lépek, akkor attól félek, hogy végleg maguk alá temetnek a sötét gondolatok, és hamarosan a zárt osztályon végzem majd, ennek pedig nem tehetem ki a szüleimet.

Hogyan is esett a választásom Zircre? A válasz egyszerű, és talán kicsit meseszerű is. Egyik éjjel a nagyival álmodtam. Ott várt a háza ajtajában, a kedvenc kötényemet viselte, a kezében pedig egy tepsi gőzölgő almás pite volt. Mosolygott rám, és hívogatott, hogy menjek. Ez volt az a pillanat, amikor eldöntöttem, hogy Zirc lesz az a hely, ahol újrakezdem az életemet. Mondhatni, hogy az ország egyik végéből szinte a másikba költözöm, de így is néhány óra alatt haza tudok látogatni, ha arra van szükségem. Ez a kettősség valahogy biztonságot ad, hiszen ha bármilyen problémám van, akkor alig öt óra alatt visszatérhetek Szabolcs-Szatmár-Bereg megyébe, de mégis távol tudok lenni a gondoktól.

A szüleim támogatnak a döntésemben, bár aggódnak is. Nem hibáztatom őket, az elmúlt huszonnégy hónapban bőven adtam nekik okot arra, hogy féltsék egy szem gyermeküket. Megnyugtattam őket, hogy minden rendben lesz, és hogy erre van szükségem.

Így, miután bedobozoltunk mindent, ami csak kellhet, apa vállalta a költöztető szerepét, és naponta ingázott Zirc és Nyíregyháza között a csomagjaimmal.

Most pedig eljött a szombat reggel, ma költözöm be az új otthonomba. Reggeli után még benézek a szobámba, hogy mindent eltettem-e, amit magammal akarok vinni. Vannak olyan holmik, amiket a szülői házban hagyok.

Az asztalomhoz lépve kinyitom az ékszeres dobozomat, és előveszek belőle egy még kisebb dobozt. Egy ideig nézem a gyűrűt. A gyűrűt, amit sokáig büszkén és boldogsággal hordtam, majd miután minden megváltozott, már nem tudtam az ujjamon viselni.

Most viszont úgy döntök, hogy magammal viszem. Kiveszem az aranyláncot, amit még az érettségimre kaptam az anyai nagyszüleimtől, ráakasztom a gyűrűt, és végül a nyakamba teszem. A nyaklánc olyan hosszú, hogy a gyűrű pont a pólóm nyakának szegélye alá ér. Veszek egy nagy levegőt, majd lesétálok az udvarra.

Szeretném a változást, de most a félelem is felütötte a fejét. Itt, ha bármi adódott, akkor anyu és apu azonnal mellettem tudott lenni, de ott, ahova megyek, már nem ismerek senkit. Teljesen magamra leszek utalva. Nem lesz ott senki, hogy támogatást nyújtson a sérült lelkemnek.

– Készen állsz? – kérdezi anyu, miközben egy barna tincset a fülem mögé igazít. Nyugodtnak látszik, de én jól tudom, hogy ő is teli van félelemmel.

Ez a félelem azóta ott ül a szemében, mióta az életünk a feje tetejére állt, és a lányából, vagyis belőlem, egy igazi roncs lett.

– Készen! Izgulok, de tudom azt, hogy erre a változásra van most szükségem, és bármikor haza tudok majd jönni, ha mégsem válna be. A terapeutámmal pedig minden héten online konzultálunk egy hónapon át. Utána pedig visszaállunk a havi beszélgetésre. Ne aggódj, jól leszek! Mindennap hívlak majd titeket!

Nem válaszol semmit, csak könnyes szemekkel magához ölel.

Ettől pedig nekem is sírnom kell. Utálok búcsúzkodni, utálom azt, hogy hosszú ideje már egy érzelmi roncs vagyok. Már azt sem tudom, hogy milyen őszintén mosolyogni és boldognak lenni.

– Nők! – halljuk meg apu hangját. – Megbeszéltük, hogy csak akkor sírunk, amikor már odaértünk, és mi visszaindulunk Nyíregyházára! Nem ér, hogy már itt itatjátok az egereket! Nekem még le kell vezetnem közel hatszáz kilométert. Szóval elég a sírásból, üljetek be a kocsiba, és indulás! – lép mellénk, majd kapunk tőle egy-egy puszit.

Apa az én hősöm, mindig tudja, hogy mikor van rá szükség.

A fekete Audihoz sétálunk, én hátraülök, anya pedig az anyósülésen foglal helyet. Az út csendesen telik, már mindent megbeszéltünk az elmúlt napokban, és nálunk amúgy sem volt soha kínos a csend. Jobb is, hogy most nem beszélgetünk, túl nagy megpróbáltatás nekem, hogy ilyen hosszú ideig üljek egy autóban.

Félúton megállunk, hogy ebédeljünk. Próbálok a szüleim kedvére tenni, így többet eszek, mint amennyit az utóbbi időben szoktam, ezt pedig meg is érzi a gyomrom, de nem szólok egy szót sem. Szeretném, ha anyuék nem aggódnának túlzottan miattam, még akkor is, ha tudom, hogy ez lehetetlen küldetés.

Mégis milyen érzés lehet, hogy sokáig küzdöttél egy gyerekért, aki végre megérkezett, szépen cseperedett, okosodott, táncra járt, elvégezte az általános iskolát, majd a gimnáziumot, végül egyetemre ment – aztán egy nap a rendőrség hív fel, közli veled, hogy a lányod éppen mentőhelikopterrel szállítják kórházba, majd miután magához tér, rájössz arra, hogy többé már nem létezik az a lány, akit annyira szerettél, helyette csak az árnyékával találkozol, aki halványan emlékeztet csak arra a barna hajú és szemű kislányra, aki a napfényt hozta az életedbe? Annyira elmerülök a gondolataimban, hogy útközben el is szundítok a kocsiban.

– Édesem – hallom meg anya lágy hangját. – Ébredj, megérkeztünk!

Megdörgölöm a szememet, majd nyújtózom egyet, és kiszállok az autóból. A félelem mellett a lelkesedés és a gyász is kavarog bennem. Nagyon nehéz, hogy egyszerre ennyi érzelemmel kell megküzdenem, de így jár az, akinek bűnhődnie kell. Már elfogadtam, hogy soha nem leszek az, aki egykor voltam. Olyan rég jártam már itt, és mégis… Ahogy a házra nézek, még jobban hiányzik a nagyi, mint máskor.

A kis kertvárosi téglaház sok emléket hordoz magában.

Az ajtón belépve egy rövid folyosó következik, balra van a nappalival egybenyitott konyha, a kertre egy hatalmas üvegablak néz, illetve itt kapott helyet egy kandalló is. A mennyezet fagerendás, amit már gyerekként is imádtam. A konyhában is a fa dominál. Fabútorok, fa étkezőasztal. A konyhából nyílik egy ajtó, ami egy kis spájzba vezet. Nagyi mindig itt tartotta a lekvárokat, befőtteket és mindenféle, sütéshez és főzéshez való hozzávalót. Végigsimítok az asztalon, és nagyot szippantok a levegőből, eközben a szüleim kinyitják az ablakokat, hogy átszellőzzön a ház, bepakoljuk a hűtőbe és a szekrényekbe azokat az ételeket, amiket a városba megérkezve vettek egy boltban, amíg én jót szundikáltam a kocsiban. Mivel már délután van, és nem szeretném, ha apa sötétben vezetne haza, így feléjük fordulok:

– Köszönöm szépen a fuvart, köszönök mindent! Most viszont induljatok, hosszú út áll még előttetek. Vezessetek óvatosan, és hívjatok, ha hazaértetek! – állok fel a székről, majd először aput ölelem meg. Egy fejjel magasabb csak nálam, a barna hajam és a szemem is tőle örököltem, igaz, neki már teljesen őszen ül a fején a dús haja. Erős karjaival szorosan ölel, majd a hajamba puszil.

– Ha bármire szükséged van, akkor hívj. Nem számít, hogy milyen nap van, vagy hány óra. Szólj, én pedig azonnal jövök. Rendben? Ígérd meg, hogy így lesz, Angyalka! – mondja, és a mutatóujjával pisze orromra koppint.

Ez szinte rituálé nálunk. Akkor alakult ki, amikor oviba kezdtem járni, ahol mindig sírtam, hogy ne hagyjon ott. Apu pedig mindig az orromra koppintott szeretetteljesen, és megígérte, hogy ő lesz az első, aki alvás után megérkezik az óvodába. Tartotta a szavát, még akkor is, amikor nyakig elmerült a munkában. Soha egy percet sem késett, soha nem vert át. Tudom, hogy most is így lesz. Én vagyok számára a csoda, akire annyit várt, akit egy valódi angyalnak tart. Angyalka…

Gyerekkorom óta így szólít. Emlékszem, hogy tinikoromban nagyon dühös voltam rá emiatt, de azóta már imádom, nem érzem gyerekesnek, szeretem tőle hallani ezt a becenevet.

– Ne aggódj, úgy lesz. Ígérem! – felelem, és puszit nyomok borostás arcára.

Anyuval is elbúcsúzunk egymástól, majd addig integetek nekik, amíg el nem tűnik a szemem elől az autójuk. Veszek egy mély levegőt, és letörlöm a könnyeimet, majd visszamegyek az új otthonomba. Érzem a nyomást a mellkasomon, amiről tudom jól, hogy egy közelgő pánikroham összetéveszthetetlen jele, de próbálom elterelni a gondolataimat. Nem vallhatok máris kudarcot, mikor alig két perce vagyok egymagam. Sarkon fordulok, és egyenesen az új otthonomba sétálok.

Miután körbejárom a házat – a nappalin kívül két hálószoba és egy fürdőszoba van benne – , leülök, és kifújom magamat.

Még csak fél négyre jár, de már most nagyon fáradt vagyok. Régen egy pörgős, hiperaktív személy voltam, most pedig vannak olyan napok, amikor legszívesebben egész nap aludnék. A hét elején anya és apa itt töltöttek két napot, és minden cuccomat elpakolták, így azzal már nem kell foglalkoznom.

A hálószobába sétálok, és elmosolyodom, mikor meglátom, hogy anya a kedvenc ágyneműmet, a tengerészcsíkos szettet húzta fel, sőt a macimat is észreveszem a párnámon. Nem túl felnőttes, tudom, de fontos szerepet tölt be az életemben. Az a maci pont annyi idős, mint én. Akkor vette apu, amikor megszülettem. Mindig velem volt Mackó úr, és most is velem lesz. Sok nehéz pillanat során jelentett vigaszt. Boldog és szívet tépő emlékek őrzője, és hű társam egy életen át.

Egy frissítő zuhany után magamra kapok egy spagettipántos, bézs overallruhát, alá pedig egy egyszerű fehér topot húzok, a táskámba dobom a telefonom, a tárcám, a személyim, valamint a ház kulcsait, és úgy döntök, hogy sétálok egyet.

Idejét se tudom megmondani, hogy mikor öltöztem fel ilyen csinosan. Igen, már ez az egyszerű szett is csinosnak számít a pizsamákhoz és a cicanadrághoz képest. Szerettem a divatot, mindig is követtem a trendeket, márkás ruháim voltak, de ezek már nem számítanak. Furcsa, hogy úgy érzem magam ebben a szettben, mint aki tényleg él, nem pedig csak létezik a világban.

Emlékszem, hogy a nagyival minden késő délután sétálni indultunk. Előkeresem a hajkefémet, és a fürdőbe megyek, hogy megigazítsam a hajamat.

A tükörből egy idegen arc néz vissza rám, árnyéka vagyok csupán önmagamnak. A barna íriszembe állandó szomorúság költözött, a szemem alatt pedig sötét karikák húzódnak, ami nem csoda, hiszen hosszú ideje nem alszom végig egyetlen éjszakát sem.

Régebben az altató segített, mindig álom nélküli, hosszú alvásba merültem tőle, de egy ideje már nem szedem, mert nem érdemlem meg, hogy nyugodtan tudjak aludni azok után, ami történt. Így inkább minden éjjel rémálmok hadát élem át, ezzel büntetve magamat. Tovább vizsgálom a tükörképem. Barna hajam, ami mindig is olyan volt, mintha akkor léptem volna ki a fodrászszalonból, most fakón és töredezve hullik a vállamra.

Rohadtul ráférne már egy hajvágás és egy hajpakolás. Igen, az utóbbi hónapokban nem igazán foglalkoztam a külsőmmel: a régi Léna, aki egykor voltam, most biztosan sokkot kapna, ha látna. Lehunyom a szemem, és sóhajtok egyet.

– Itt az ideje, hogy összekapard magad, és új életet kezdj, Léna! – mondom a tükörképemnek. – Kezdetnek keress egy fodrászatot, ahol valami emberi külsőt tudnak neked varázsolni a madárfészek helyett, amit most hajnak hívsz. Utána pedig, ha ez megvan, keress valami munkát! – biztatom magam. Ki kell találnom, hogy mivel keressem a kenyeremet.

Hamarosan véget érnek a húszas éveim, és azt mondják, hogy harminc után még gyorsabban telnek az évek. Nem élhetek örökké abból, amit a szüleim utalnak a számlámra. A táncnak vége, az a lehetőség elúszott. Soha többé nem táncolhatok, pedig mindig is az volt az álmom, elvégeztem a Táncművészeti Egyetemet, egy csodás színházban kaptam állást, a lehetőségek kapujában álltam, majd jött az a szörnyű nap, és a karrierem úgy tört ketté, akár a lábam.

Ott van persze a másik szenvedélyem, a festészet. Abból lehet, meg tudnék élni, amíg nem találok egy fix munkahelyet, ez a környezet ráadásul tökéletes ahhoz, hogy csodás tájképeket fessek. Viszont úgy érzem, hogy teljesen elvesztettem az érdeklődésem a szép témák iránt, és nincsen kedvem maradandó dolgokat alkotni.

Elhessegetem ezeket a gondolatokat. Elég, ha egyszerre csak egy dologra koncentrálok. Kezdetnek arra, hogy tegyek egy sétát a környéken, a többire majd elég lesz holnap gondolnom. Leteszem a hajkefét a csap mellé, megmosom az arcomat, hogy kicsit felfrissüljek, majd megtörlöm, és a fürdőt elhagyva belebújok a szandálomba.

Az ajtón kilépve földbe gyökerezik a lábam, ugyanis ott ül előttem egy fenevad.

A nagy, fekete szemeivel csak úgy bámul rám. Rettentően félek minden kutyától, nem kell hogy németjuhász legyen, lehet bármilyen apró termetű kiskutya. Gyerekkoromban megharapott egy a kezemen, azóta pedig tartom tőlük a három lépés távolságot.

– Jól van. – Hátrálok, miközben a szívem hevesen ver, és izzadni kezdek. Csak ne most kapjak pánikrohamot! – Nem bántalak, és te se bánts engem, oké? – nézek a kutyára, mire ő félrefordítja a fejét, mintha nem értené, hogy mi bajom van. Néz pár pillanatig, majd vakkant egyet, amitől én ijedtemben összerezzenek. A fenébe! Ez a helyzet egyre rosszabb! Mégis kié ez a kutya, és miért van itt a házam előtt? Nem merek hátat fordítani neki, mert lehet, hogy akkor megtámad.

– Nyugalom, nem bánt! – hallok meg jobb felől egy kellemes, mély férfihangot.

– Biztos? – kérdezem, továbbra is a kutyát nézve. – Vérben forognak a szemei, tuti a torkomat akarja elharapni! Látom rajta, hogy ezt akarja! Itt fogok meghalni, az első napomon, az új életem küszöbén! – motyogom az orrom alatt. Komolyan, lehetne ennél rosszabb?

– Ez egy golden retriever, nem pedig valami emberevő. Füge, lábhoz! – válaszolja kissé lekezelően a férfi, a kutya pedig felpattan, és farokcsóválva siet a gazdájához.

Nagy kő esik le a szívemről, erős dobogása is csillapodni kezd. Lehunyom a szemem, majd nagy levegőt veszek, amit lassan fújok ki, izzadt tenyeremet pedig a ruhámba törlöm.

– Köszönöm! – fordulok a férfi felé. Ő éppen guggol, és a kutyát simogatja, majd rám pillant. Amit először észreveszek, az nem az, hogy mennyire jóképű, hanem az, hogy milyen merev és boldogtalan az arca.

Mintha ő is elfelejtette volna, hogy miként kell mosolyogni. Barna szemét rám szegezi, majd végigmér, amitől én egyből rosszul érzem magamat.

Régen szerettem, ha a férfiak megbámultak, ez mindig hízelgő volt, de most életem legrosszabb formáját hozom. Úgy érzem magam, mint egy madárijesztő, aki legalább öt éve van kitéve az időjárás viszontagságainak, és már semmi értékelhető nincs rajta.

– Ismerkedés a természettel, hercegnő? – húzza fel a szemöldökét, miközben a hercegnő szót olyan fura, barátságtalan hangnemben mondja.

Ha valami fel tud dühíteni, az az, ha az emberek úgy ítélkeznek fölöttem, hogy nem is ismernek.

Ez a pasas egy ellenszenves bunkó! Nem is értem, hogy miért hív hercegnőnek! Oké, igen, márkás ruhákat hordok, de az elmúlt időszakban ez az első alkalom, hogy nem pizsama vagy melegítő van rajtam. Ráadásul nem is a legjobb ruháimat viselem jelenleg. A megjelenésemben és viselkedésemben semmi hercegnős nincsen.

– Nagyon viccesnek képzeled magad, mi? Szinte itt nőttem fel, minden nyarat a nagyinál töltöttem, jobban ismerem ezt a helyet, mint bárki más! – mondom kicsit túlozva. – Nem mintha közöd lenne hozzá, de gyerekkoromban egyszer egy kutya megharapott, és igen, azóta félek tőlük! Szóval, mielőtt ítélkezel, gondolkozni se ártana, bunkó!

A válaszom hallatán pimasz mosoly ül ki az arcára, ami még jobban felbosszant. Feláll, a kutya nyakörvéhez kapcsolja a pórázt.

– Üdv Zircen, hercegnő! Egy jó tanács: óvatosan járkálj, mert a környéken sok a kutya. Nehogy véletlenül az egyik neked ugorjon. Azt mondják, hogy megérzik a félelmet! – Osztja az észt, és még vigyorogva rám is kacsint, én pedig legszívesebben toporzékolnék, mint valami óvodás kislány. Ez a pasas a lehető legrosszabbat hozza ki belőlem.

Nem hiszem el! Ez az első napom itt, de máris egy olyan emberbe botlok, aki totál az agyamra megy. A szememet forgatom, és a pasit meg a kutyáját kikerülve elindulok a központ irányába.

– Remélem, hogy veled már nem hoz össze a sors! – vetem oda neki.

Közelebbről nézve még helyesebb, habár nekem soha nem jöttek be a kissé rosszfiúsnak tűnő pasik, erről a férfiról pedig messziről látszik, hogy pontosan az a fajta, akitől az anyák féltik a lányaikat.

Hosszú, barna haját férfikontyban viseli, arcát pedig szakáll keretezi, ami még veszélyesebb külsőt kölcsönöz neki. Egyszerű fehér pólót visel fekete rövidnadrággal, valamint szintén fekete sportcipővel. A bal karján fából készült gyöngy karkötők vannak, és egy hatalmas gyűrűt is megpillantok a bal keze mutatóujján. Nem is tudom, hogy gengszternek akar-e tűni, vagy valami alter-hipszter-hippi stílust szeretne képviselni.

– Az nehéz lesz, ugyanis szomszédok vagyunk! – vigyorodik el, majd egy újabb kacsintás kíséretében a közeli park irányába kezd futni, kezében a pórázzal.

Mégis, mi ez a kacsintásmánia? Tikkel, vagy szemgyulladása van? Az őrületbe kerget ezzel, pedig alig két perce ismerem. Nem hiszem el, hogy vele büntet a sors.

A nagyi szomszédja régen egy középkorú, kedves házaspár volt. Nekem pedig ez jut. Ez a bunkó macsó. Nyilván ez is a büntetéseim közé tartozik, amiért megöltem a vőlegényemet.

2

Léna

And wonder about the only soul
who can tell which smiles I’m fakin’[2]

(Taylor Swift: ‘Tis the damn season)

HÉTFŐ VAN. Sokak számára a hétfő mindig az új kezdetet jelenti, nekem viszont minden nap ugyanolyan. Nincs különbség a napjaim között, mindegyik maga a pokol.

Lustálkodom egy ideig az ágyamban, majd a reggeli rutinom után eszek pár falatot, hogy legyen egy kis energiám, és ne szédelegve töltsem el a nap első felét.

Szombaton találtam egy fodrászatot, ami még nyitva volt. Beszéltem a fodrászcsajjal, aki mára adott is időpontot. Így előveszem a szaggatott farmerem, egy egyszerű fekete topot és a fekete sportcipőmet.

Miután felkapom magamra a ruháimat, a hátizsákomba beledobom a telefonomat, a tárcámat, egy palack vizet és egy banánt is. Az ajtón kilépve csörögni kezd a mobilom, így gyorsan előhalászom, és miközben fogadom a hívást, fél kézzel bezárom az ajtót.

– Szia, anyu! – köszönök azonnal.

– Szia, édesem. Mi újság? Hogy vagy? – kérdezi, és kihallom a hangjából a feszültséget és az aggodalmat.

Annyira jó lenne, ha végre ő is boldogan tudna élni, és nem lenne teli félelemmel, de most, hogy távol vagyok, talán ez is változni fog. Legalábbis nagyon remélem, hogy ők is jobban lesznek. Nemcsak magam miatt költöztem ide, hanem azért is, hogy ne terheljem őket tovább. A távolság, ami köztünk van, talán mindannyiunknak jót fog tenni.

– Minden rendben, éppen most indulok egy szalonba. Szombaton bejelentkeztem egy fodrászhoz, vágatok a hajamból, mert már igazán ráfér.

– Ez bizony remek hír! Van elég pénzed, vagy utaljak át?

– Anyu, ezt már megbeszéltük! – sóhajtok, és elindulok a központ felé. – Megvan még a megtakarításom, és munkát is fogok keresni, amíg pedig nem találok melót, addig bőven kitart. Ne aggódj miattam, ha megszorulnék, akkor azonnal szólni fogok nektek. Ígérem!

– Örülök, hogy vannak terveid. El sem tudod hinni, hogy ez mennyit jelent nekem! Hiányzol, de ha ez segít abban, hogy újra a régi legyél, akkor nem számít a távolság! Nekem csak az a fontos, hogy veled minden rendben legyen!

– Tudom, anyu! – felelem halkan. Nem foszthatom meg őt a reménytől, hogy egyszer újra a régi leszek. Ennyit megérdemel, hogy legyen mibe kapaszkodnia. – Figyelj csak, most leteszem, mert mindjárt megérkezem a szalonba, később majd hívlak. Rendben?

– Rendben, drágám! – feleli, majd bontjuk a vonalat.

Beledobom a táskámba a telómat.

A fodrászat a központban helyezkedik el, emlékszem, hogy gyerekkoromban a mostani üzlet helyén egy cukrászda volt.

A nagyit mindig nyaggattam, hogy álljunk meg fagyizni, mindegy volt, hogy milyen az idő. Ő pedig mindig megállt, és vett nekem egy fagylaltot, vagy pedig egy szelet süteményt. A cukrászda már a múlté, ahogyan a múlté már az a kislány is, aki két kis barna copffal szaladgált fel-alá, amíg meg nem kapta a rendelését.

Sóhajtok egyet, és belépek a modern helyiségbe, amit a legújabb divat szerint rendeztek be, a legmodernebb felszerelésekkel.

A szalonban nemcsak fodrászat, hanem manikűr, kozmetika és szolárium is igénybe vehető. Az ajtó mellett, jobb oldalon egy rokonszenves recepcióslány fogad mosolyogva.

– Időpontra érkezett? – érdeklődik kedvesen.

– Igen, Fehérvári Léna vagyok, és tíz órára van időpontom Annához.

– Látom is, igen – néz bele a számítógépbe. – Anna még nem ért be, de perceken belül itt lesz. Addig nyugodtan foglaljon helyet. Megkínálhatom valamivel? Esetleg egy csésze tea vagy kávé? Vagy egy pohár víz?

Leülök az egyik bézs fotelba, majd a lila hajú, fiatal nőre nézek.

– Köszönöm szépen, nem kérek semmit.

– Rendben, ha meggondolná magát, akkor nyugodtan szóljon.

Kicsit ideges vagyok, régóta nem jártam már emberek között a szüleimet és a családom többi tagját leszámítva. Fura, hogy mennyit tud változni az ember.

A történtek előtti életem teljesen más volt. Szerettem a divatot, kéthavonta jártam fodrászhoz, rendszeresen megcsináltattam a körmömet, és havi szinten a kozmetikushoz is ellátogattam. Akkor még azt hittem, hogy ezek a legfontosabbak az életben, hogy mindig úgy nézz ki, mintha aznap léptél volna ki a szépségszalonból.

Azóta viszont másképp gondolom, ezek a dolgok már hidegen hagynak, nem érdekel többé az, hogy mindig tökéletesen álljon a hajam, vagy hogy a legújabb divat szerint legyen megcsinálva a szemöldököm…

Jelenleg annak is örülni tudok, ha egy napom úgy telik el, hogy nem érzem úgy magam, mint egy élőhalott, hanem csak úgy, mint akinek nincsen lelke.

– Ne haragudj, de kaotikus volt ez a mai reggel! – szakít ki egy hang a gondolataimból. Felnézek, és Anna, a fodrász áll előttem.

– Semmi gond, tényleg. Én jöttem hamarabb, még csak most van tíz óra! – nyugtatom meg. Én ilyen voltam mindig is, ha időre kellett mennem, akkor mindig hamarabb ott voltam. Soha nem szerettem késni, és ez még most sem változott.

– Gyere, csüccs a székbe. Gyorsan ledobom a táskám, átveszem a ruhám, és átbeszéljük akkor, hogy mi is legyen.

Felállok a kényelmes fotelból, és átsétálok a fodrászszékhez, amire már nehezebben ülök fel. A hülye lábam néha nem úgy működik, ahogyan azt én szeretném, de ez van, ha az embert korábban csavarok segítségével rakták össze.

Járhattam volna rosszabbul is, nagy esély volt arra, hogy nem sikerül megmenteniük, és amputálni kell. Aztán szerencsére a vizsgálatok kimutatták, hogy helyrehozható, de soha nem fog már százszázalékosan működni, mint előtte.

– Szóval akkor vágunk? – lép mögém Anna. Nagyon kedves, barátságos arca van. Zöld szemét vörös haj emeli ki. Tőlem egy-két évvel lehet idősebb.

– Igen, elég rég nem jártam már fodrásznál, és szeretném, ha kicsit felfrissülnék.

– Ühüm… – kezdi vizsgálni a hajam. – Van már elképzelés, hogy mit szeretnél, vagy rám bízod magad?

Mostanában szinte semmiben nem tudok határozni, sokszor gyötörnek kétségek, és néha még azt is nehéz eldöntenem, hogy mit reggelizzek.

– Tudod, mit? – nézek rá a tükörben. – Teljesen rád bízom magamat. Olyan hajat vágsz nekem, amilyet szeretnél, a színén nem szeretnék változtatni.

– Egy-két világosabb tincs mehet bele, vagy szeretnél maradni teljesen ennél a színnél? – faggat tovább.

Miért is ragaszkodom ennyire ehhez a színhez? Azért, mert a halott vőlegényem ezt szerette? Az már nem hozza vissza, ha a hajam ugyanolyan, mint akkor volt. Nem hozza vissza őt az életbe, és azt sem feledteti el, hogy én öltem meg…

Lehunyom a szememet, és veszek egy mély levegőt, mielőtt teljesen eluralkodna rajtam a félelem és az önvád.

– Maradnék barna, de változtathatunk az árnyalaton.

– Szuper! – csapja össze a tenyerét Anna. – Imádom, amikor szinte teljesen szabad kezet kapok! Ez annyira felpörget! Hidd el, szeretni fogod a végeredményt, én már látom is magam előtt az egészet!

Kezd rám is átragadni a lelkesedése, Anna vidám személyisége oldja bennem a feszültséget.

– Na és, mi a te történeted? – faggat, miközben festéket kever ki. – Tudod, azt mondják, hogy a fodrász pszichológus is egyben. Az ember itt minden gondját-baját megoszthatja, ha akarja. Persze, ha nem szeretnél beszélgetni, az is teljesen rendben van, vannak olyan vendégeim, akik inkább csendben végigülik a vágást vagy a festést. Engem ez sem szokott zavarni, olyankor a saját gondolataimmal vagyok el: semmi nem rosszabb, mint a felszínes, üres fecsegés, ami csak azért történik, hogy ne legyen kínos a csend. Én inkább úgy vagyok vele, hogy legyen csend, mintsem hogy az időjárásról beszélgessünk.

Nem tudom, hogy a környezetváltozás-e az oka, vagy pedig valami fura álomba kerültem, de nem érzek most félelmet, és nem érzem azt, hogy menten rosszul leszek, ha a múltamról kell beszélnem. Sőt! Szívesen elmesélnék néhány dolgot ennek a kedves és agilis nőnek.

Na, persze azért vannak olyasmik, amiket nem árulnék el, de nincs kedvem órákon át némán ülni és várni, hogy készen legyen a hajam.

– Nos, keresem az új életemet, keresem az új utamat. Derékba tört a karrierem, és ki kell találnom, hogy most mihez kezdjek. Nyíregyházi vagyok, Budapesten végeztem el a Táncművészetit, színházakban szerepeltem, majd egyik pillanatról a másikra minden a feje tetejére állt. Egyik nap még arra készültem, hogy fellépek a Szegedi Szabadtéri Játékokon, a másik pillanatban pedig már csavarokkal a lábamban ébredtem. Hónapokba telt a rehabilitáció, és habár rendesen tudok járni, táncolni már soha nem fogok tudni, legalábbis úgy nem, mint azelőtt – foglaltam össze röviden az életemet, kihagyva belőle a piszkos részleteket.

– Basszus, ez rohadt durva! – hűl el teljesen Anna. – Én nem is tudom, hogy mihez kezdenék, ha nem lehetnék többet fodrász! Mindig is ez volt az álom, gyerekkorom óta! Nekem ez nemcsak munka, hanem a szenvedélyem is. A sulit elvégezve egyből munkába álltam, majd kétszer mentem rövidebb szünetre, amikor a lányaim megszülettek. A második lányom születése után négy évet hagytam ki, de csak azért, mert ugye jött a világjárvány, ami miatt megszűnt a munkahelyem, így oda vissza se tudtam menni, ezért amikor Emma hároméves lett tavaly, és oviba ment, a férjemmel úgy döntöttünk, hogy megnyitjuk ezt a helyet. Szerencsére a két legjobb barátnőm is a szépségiparban dolgozik, így a három család közösen dobta össze a tőkét a nyitásra. Egyelőre csak béreljük a helyet, de szabad kezet kaptunk az átalakításhoz, és habár csak fél éve vagyunk nyitva, azt kell mondanom, hogy nagyon megérte. Szinte hetekre előre be vagyunk táblázva, téged is csak azért tudtalak ilyen hamar elvállalni, mert az egyik vendég lemondta pénteken az időpontját – kezdi mesélni, miközben munkához lát.

Esküszöm, hogy szinte érzem, hogy fellélegzik a hajam, mert végre valaki törődik vele.

– Miért pont Zirc? Kaptál itt valami melót? Vagy csak átutazóban érkeztél?

– A nagyim itt lakott, nyaranta nagyon sok időt töltöttem itt, egészen a haláláig. Apuék megtartották nagyi házát, egyidőben ki is adták nyaralóknak. Amikor pedig végleg összecsaptak a fejem felett a hullámok, éreztem, hogy nem tudok tovább Nyíregyházán maradni, és Budapestre sem akartam visszatérni, hiszen nem volt miért. Aztán eszembe jutott, hogy hol voltam igazán boldog. Ez pedig Zirc. Így szombaton beköltöztem a nagymamám egykori házába. Itt akarok új életet kezdeni, ehhez pedig első lépés az, hogy valami normális frizurám legyen, a szénaboglya helyett, amit eddig hordtam. Holnaptól pedig munkát fogok keresni. Bízom benne, hogy mire felélném a tartalékaimat, addigra már lesz melóm, mert nem akarok visszamenni a szüleim nyakára.

– Azt mondtad, hogy a Táncművészetit végezted el, igaz? – kérdezi Anna, miközben újabb alufóliacsíkba csomagolja egy befestett tincsemet.

– Igen, imádtam. Nagyon hiányzik a tánc, sokat sírtam miatta – sóhajtom. Persze a tánc elvesztése mellékes volt ahhoz képest, hogy Áront is elvesztettem a saját hibámból.

– Tanítani is tudnád?

– Nem tudom, ezen még nem gondolkoztam. Az egyetemi évek alatt voltak nyári táborok gyerekeknek, ahova elmentem önkéntesként táncot tanítani, de annak már jó ideje.

– Csak azért kérdezem, mert Luca, a nagyobbik lányom most másodikos, és tavaly ő is beiratkozott a suliban a táncórára, imádta is, de májusban a tanárnőjük felmondott, mert babát vár, és egy ideig nem is fog visszajönni. A tanári kar pedig május óta keresi az új tánctanárt, de nem találtak senkit, miközben itt a szeptember, és egyelőre nem is tudták elindítani újra a szakkört, pedig a lányok nagyon várták. Érdekelne téged a dolog? Mert szerintem az igazgatónő biztos behívna egy meghallgatásra.

Azt hiszem, hogy tényleg álmodom! Nem hiszem el, hogy hirtelen az ölembe hullik egy ilyen lehetőség! Álmodni sem mertem volna arról, hogy még foglalkozhatom a tánccal.

– Komolyan mondod? – fordulok hirtelen hátra, amitől a hajtincsem kicsúszik Anna kezéből, és a festék összekeni az arcomat.

– Igen, komolyan! – feleli nevetve. – De fejet előre, és tessék nyugton maradni, hogy szép hajat tudjak neked varázsolni. Tessék! – ad át egy nedves törlőkendőt. – Töröld meg az arcodat.

Miközben Anna a hajamon dolgozik, mesélni kezd. Mesél arról, hogy milyen volt úgy felnőni, hogy az apukája nevelte fel őt és a tesóját. Az anyukájáról nem mesél, így nem tudom, hogy mi történt vele, hogy miért nem volt jelen az életükben.

Azt is megtudtam, hogy az apukája orvos, így mindig is sokat dolgozott, de igyekezett minőségi időt tölteni velük. Mesél arról, hogy milyen csodás érzés anyának lenni, hogy a két lánya jelenti számára a világot. A férjével még általános iskolában jöttek össze, és azóta is boldogan élnek együtt, s habár néha vannak súrlódások, mindig sikerül megbeszélniük a dolgokat egymással.

Annyira eltereli a beszélgetés a figyelmemet, hogy nem is tűnik fel, hogy mi történik a hajammal, és az sem, hogy mennyi idő telik el.

– Nos, készen is lennénk! – szólal meg csicseregve Anna, miközben megigazít egy tincset a fülem mellett.

A tükörbe nézek, és elakad a lélegzetem. A hátam közepéig érő, sötétbarna hajam már a múlté. Helyette egy csokibarna hajszínt kaptam, amibe valamivel világosabb tincsek vegyülnek, és vállig érő haj keretezi az arcomat, amelybe Anna laza hullámokat is varázsolt. Közelebb hajolok, hogy jobban szemügyre vehessem magamat.

– Utálod, igaz? – sóhajtja lemondóan a fodrászom. – Tudhattam volna. Nem kellett volna ennyire szabad kezet kapnom. Aki ennyire nincs jól lelkileg, annak megterhelő lehet egy ilyen változás. Erre az egészre a vendégem voltál, csak kérlek, ne írj negatív kritikát!

– Hé, hé, hé! Nyugi! – fordulok felé. – Imádom! Nagyon tetszik, nagyon rég láttam már magamat ennyire szépnek!

– Komolyan? – kérdezi, és zöld szemében a kételkedést vélem felfedezni.

– Komolyan! Nagyon tetszik, úgy érzem magam, mint aki egy kicsit újjászületett.

Szemmel látható, ahogyan megkönnyebbül. Kifizetem neki a munkáját, majd telefonszámot cserélünk, illetve megígéri nekem, hogy szólni fog az igazgatónőnek még a mai nap folyamán.

Egy icipici boldogsággal a szívemben hagyom el a szalont. És most először érzem az óta a borzalmas nap óta, hogy talán visszakaphatok egy kis szeletet a régi énemből, még ha hosszú és rögös út áll is előttem.

3

Zsombor

– GYERE, PAJTI! – mondom a kutyámnak, miközben leparkolok a pubomnál. Két évvel ezelőtt nyitottam meg, és azóta eléggé kedvelt hellyé nőtte ki magát a helyiek és a turisták körében is. Füge kiugrik az autóból, majd a hátsó ajtón át az irodámba megyünk, ahol egyből elfoglalja a helyét a kanapén. Én pedig átöltözöm, és a konyhába megyek.

Négy évig Ausztriában éltem, és ott hasznosítottam a szakácstudásomat, majd amikor már meguntam azt, hogy távol vagyok a családomtól, akkor úgy döntöttem, hogy ideje hazatérnem.

A legjobbkor hoztam meg ezt a döntést, mert Zoli bá pont akkor kezdte árulni a kocsmát, amit én azonnal megvettem és átalakítottam pubbá, ami nappal a családok kedvence, az esti órákban pedig inkább a bulizni vágyók látogatják.

Nem szoktam mindennap bejárni, hiszen nagy szerencsémre remek csapatot sikerült összeszednem, akik gond nélkül ellátnak minden feladatot. Az üzlettel kapcsolatos nyilvántartásokat, rendeléseket, beosztást általában otthon szoktam megcsinálni, mert a kanapén ülve, zenét hallgatva tudok a legjobban koncentrálni, de hetente két-három alkalommal bejövök, hogy főzzek. Imádom, amikor az alapanyagok életre kelnek a kezem alatt, és alkothatok. Amikor olyan ízeket hozok létre, amelyek az embereknek élményeket nyújtanak.

Tizennégy éves voltam, amikor elkezdtem a főzéssel ismerkedni. Ekkor az anyámnak nevezett nőszemély már régóta nem volt az életünk része, aput pedig ebben az időszakban nevezték ki osztályvezető főorvosnak, így még több munka szakadt a nyakába.

A nagyi már nehezen mozgott, én pedig elhatároztam, hogy segítek neki, hogy mindennap főtt étel legyen az asztalon. Az alapokra ő tanított meg, amiért örökre hálás leszek neki: minden egyes alkalommal a szívembe mar a hiánya, amikor fakanalat fogok a kezembe. Emlékszem, hogy az első étel, amit egyes-egyedül főztem, a paprikás krumpli volt. Azóta is különleges, nosztalgikus érzés fog el, amikor ezt az ételt készítem.

– Hali, főnök! – köszön Bence, az egyik szakácsom, amikor belépek a konyhába. – Fogadok, hogy a mai lánybúcsú csalogatott be ide.

– Tekintve, hogy egy húszfős társaság jön, és azon kívül is nagy forgalom várható, mivel péntek van… Gondoltam, hogy besegítek, de ha boldogulsz egyedül, akkor már itt sem vagyok.