„A jóság messziről látszik, mint a Himalája hegye.

De a gonoszság rejtve oson, mint a sötétben kilőtt nyíl.”

Buddha

A cselekmény kitalált eseményeken alapul. A szereplők nem létező személyek, esetleges egyezésük a valósággal a véletlen műve.

Prológus

22 évvel ezelőtt

Esett az eső. A ragacsos pesti utcákon megállás nélkül folyt a víz. A kis patakocskák a maguk lendületével sodorták a felgyülemlett szemetet a csatornák mélyére. Egyetlen egy utazótáska – néhány személyes holmimmal – volt a barátom. Szakadt, erőn felül. Mintha csak Isten könnyei zuhogtak volna az égből. Másodfokon tíz hónap letöltendő szabadságvesztés. Ez volt a papíralapú, hivatalos ítélet, de úgy éreztem, mintha tíz éven át fogságban tartottak volna. Már nem voltak barátaim, az egykori társaim többnyire hátat fordítottak nekem, elhagytak. Árva és kiközösített gyermekként kellett felnőnöm, mint egy rossz csillagzat alatt megfogant magzat, mint akit elátkoztak, és hiába akar felkapaszkodni a sötétség mélyéről, egy láthatatlan kéz mindig visszanyomja a startkockába. A létezés kegyetlenségeinek legtöbb formáját már tizenéves koromra magam mögött tudhattam. Lassan kifordultam a Budapesti Fegyház és Börtön Intézetének szögesdrótokkal övezett kapujából és az azt felvigyázó őrszemek látóköréből. Hátrahagytam a koszos, repedezett utcaköveket, minden ijesztő rémálmommal, a rideg, kietlen celláival és az összes maradék félelmemmel együtt. A sitten ülés egy örökkévalóság. Hogy milyen formában tudok új életet építeni, sejtésem sem volt, de egy valamit elhatároztam: küzdeni fogok, hogy ezentúl minden alvilági, sötét ügyet nélkülözve, tisztességesen birkózzak meg a földi lét hétköznapi nehézségeivel. Az alvilág olyan, mint a róka: ravasz, cseles és egyre csak oson, közelebb és közelebb. Türelmes, mint a vadkan. Ám akár tündérként is megállja helyét: mert a szavai mindig nyájasak, és szívet dédelgetőek. Messziről aprónak tűnik, mint egy fekete pont a kozmoszban, de ha egyszer megérinted a tüzet, mire feleszmélsz, már a kivetett hálójában találod magad. Mint egy parazita, amely folytonosan használható gazdatestre vágyik. A szervezett bűnözés egy nagy fekete pók, nyolc lábbal, éles fogakkal és kimeríthetetlen méreggel. Harapása vagy halálos, vagy halálos. Vagy megöl, vagy nem ereszt. A marása örök. Veled él, veled kel, veled alszik. Minden átkozott nap.

Amit viszont már tudok, hogy minden embernek három arca van. Az egyik az, amit a külvilág felé mutatunk a mindennapi életünk során. A másik otthon van, valahol a négy fal között bezárva, mely rendszerint szokatlanul eltér az elsőtől. És ott van az a bizonyos harmadik arc, amit csak a saját lelkünkkel ismerünk, meghazudtolva az első kettőt. Ez a bennünk élő bárány és farkas végtelen háborúja, mert mindkét oldalt megtestesíti az ember. De vajon hol vannak a határok? Vajon mi az objektív igazság? Melyik az igazi börtön: amit magunknak építünk, vagy amibe mások csalnak bele? Nem tudhatjuk. De egy bizonyos minden hit felett: a tiszta szív tudja csak megmenteni a világot.

Kristóf

Kristóf

Szeptember. A reggeli nap mindig melengető sugarai ébresztik a néhol még békésen szunnyadó várost. Budapesten is ugyanúgy, ugyanazzal a népes forgataggal kezdődtek a megszokott hétköznapok, mint bárhol máshol az országban. Az autók zaja, a kétsávos utak váltakozása, a villamosok és trolik búgása ismerteti, hogy a fővárosban megállíthatatlanul pörög az élet. Pest tüdeje zsibong és lüktet a vér a város szívében. Tudtam, hogy ma el kell mennem az építkezésre egy előzetesen egyeztetett szakmai felülvizsgálatra, ezért gyorsan elkezdtem a készülődést. Összepakoltam a terveket, az ellenőrzéshez való legszükségesebb dokumentumokat, és kértem a sofőrömet, hogy vigyen le Velencére. A kisváros nem volt túl messze a központtól és a tópart maga volt az álom, a környék szelíd vizei pedig vonzottak magához, mint a mágnes. Ezért is esett erre a választásom. Életem első szállodájának tervei már nem csak az asztalomon hevertek, hanem teljes valójában ott voltak a szemem előtt. Ez már azért más, mint a számítógépre feltöltött tervezőszoftver esténkénti bámulása. Még csak az alapoknál tartottunk, de így is határtalan volt az örömöm. ArchiCAD program, épületmodellezés ide vagy oda, a képzelet és a valóság között van némi különbség. Ez a beruházás volt az eddigi legkiemelkedőbb pályázata a Hangár Építészeti és Biztonságtechnikai Kft.-nek. Nem telt el úgy nap, hogy ne kötött le volna egy újabb ajánlat. Szerencsés voltam, mert építészként megtaláltam a saját utam. Miután kezet ráztam a brigádvezetővel, felhívtam a sofőrömet, Szilárdot, hogy jöjjön vissza értem Budapestről. Várakozásom alatt belemerültem a gondolataimba, amire a szikrázó napsütés is rásegített. Kisvártatva megszólalt a telefonom kizökkentve az álmodozásból:

– Szia, Kristóf! Szilárd vagyok. Azért hívlak, mert volna egy probléma a hazaúttal.

– Mi az?

– Baleset történt az autópályán, visszafordítják a forgalmat. Egyedül kellene hazajönnöd.

– Nem értelek. Mivel? Esetleg fussak maratont?

– Gyere haza egy Volán járattal, nem minden busz közlekedik az M7-es vonalán. Jelenleg itt teljes szélességében lezárták az utat.

– Jól van. Aztán keveredj ki nekem abból a cirkuszból! Majd hívlak, ha már tudom, mikor érek haza.

– Rendben… és jó utat!

Hát ez jobbkor nem is jöhetett volna! – morogtam magamban. Menjek haza busszal? Én? Egy ilyen falujáró, sárga tragaccsal? Nem is tudom, mióta nem tettem fel a lábam tömegközlekedési eszközre. Vedd lazán haver! – nyugtatgattam az idegeimet, amíg elsétáltam a buszmegállóhoz. Megvettem a Székesfehérvárra szóló jegyet, mert persze lófasz sem megy célegyenesen Pestre. Ebben az országban, ahhoz, hogy előre juss, két lépést kell visszafelé tenned. Rossz játék. Éppen azt néztem, hogy hová lehet leülni ebben a koszos roncsban. Feltérképeztem a lehetőségeket, úgy döntöttem, hogy inkább állva fogom megtenni az utat. Csak harminc perc, ennyit fél lábon is kibírok. A kisvárosból kifelé tartva, még az utolsó megálló előtt az ablakon keresztül láttam, hogy szapora léptekkel fut egy hölgy a jármű után. Késik. Én soha nem kések. Finoman lassított a busz, megállt, kinyílt az ajtó és a szénaboglya belépett, kezében egy tortás dobozzal. Valószínűleg nem volt ismeretlen a sofőrnek, ha hajlandó volt megvárni. Egy emberért tíz utas türelmét áldozni, szerintem luxus. Barna szemek, barna haj, mint egy ártatlan kisangyal – költöttem a verset magamban. Tényleg bájos. Most már egyáltalán nem hibáztatom a volán mögött ülő csókát, mert valóban jó szeme van, de ezt a tekintetet csak a vak nem látja. Az ablakon keresztül beszűrődő, kellemesen langyos nap sugarai megcsillantak csupasz karján, bronzos ragyogásba borítva azt. Kreol bőre felitta az őszi nap gyengéden simogató érintését. Talán délies vonásai lehettek, természetes sötétbarna, dús haj, gyönyörű, ívelt szemöldök, mandulavágású szemek, érett, csókra hívó ajkak, valamint hibátlan testi adottságok, amit a farmer és a szűk fekete trikó végképp kiemelt. Volt már dolgom szoláriumban barnított nővel, de azt legfeljebb árnyékként tudnám említeni egy ilyen csoda mögött. Ha most itt lenne a Grimm mesék lepényhala, azt kívánnám, hogy én legyek a nap, aki megérinti a bőrét. Bárcsak cserélhetnénk. Leült mögém az autóbusz hátsó felében, én pedig az ajtónak támaszkodva álltam és bámultam. Milyen kedves arca van!

– Maga meg miért néz engem? – kérdezte figyelmeztetően.

A hangjáról nem is beszélve. Alig hallható akcentussal, de mégis tökéletes magyarsággal fejezte ki haragját irántam.

– Elnézését kérem! Csak egy aprócska faág van a szép hosszú hajában és ezt határozottan szórakoztatónak találom. – Még mindig rajta tartottam a tekintetem.

– Most komolyan, ennyire nevetséges vagyok? – próbálta az ujjaival kiszedni az ágat, persze tükör nélkül teljesen sikertelenül. Élmény volt nézni.

– Segíthetek, hölgyem? – és már indult is a kezem az angyali teremtés felé, minden kapaszkodási lehetőséget megvonva magamtól, majd egy hosszú, intenzív fékezéssel egyszer csak a padlón találtam magam, egy epres-tejszínes süteménnyel a lábaim között. Na, ennyit a harciasan küzdő önbizalmammal.

– Uram, jól van? Nem esett baja? – megfogta a kezem. Megrázott! Jézusom, előbb-utóbb tényleg megöl ez a nő!

– Engem aztán nem olyan könnyű eltenni láb alól – néztem fel viccesen, miközben igyekeztem letakarítani magamról a halvány rózsaszínben pompázó ragacsos mázat.

A sofőr ezalatt hátrapillantott és meggyőződött róla, hogy rajtunk kívül minden utas biztonságban ül-e a hátsó felén, majd a következőket szavalta a hangszóróba:

– Kedves utasaink, elnézésüket kérem ezért a kis balesetért, de kis híján elütöttünk egy vadat. Remélem senki nem sérült meg. Minden rendben van ott hátul? – igazgatta felénk a visszapillantó tükröt.

– Még élünk. – A tortáslány fülig érő szájjal jelzett a buszvezetőnek.

Már attól féltékeny voltam, ahogy visszamosolygott rá. Ezentúl minden nevetését magamnak akarom. Teljesen megbabonázott. Én itt ültem a földön, körülöttem az összekoszolt tervrajzok és ő meg fentről nézett le rám. Mint egy túlbuzgó hetedikes kisdiák az általános iskolában, akivel a társai nyalatták fel a padlót. Rémes és borzasztóan megalázó egy helyzet férfiként, pláne egy olyan nővel szemben, aki még tetszik is. Feltételezem, hogy a jelenlévő utasok ezt az egész mutatványt cirkuszi műsorként élték meg, fizetett belépőjegy nélkül. Csak remélni mertem, hogy holnap nem valami YouTube-csatornán leszek fenn, vicces videók címszó alatt. Ezek után nézhetik, hogy felszállok-e valaha egy ilyen balfék sofőrrel megáldott négykerekű bádogdobozba. Inkább maratonfutó leszek. Éppen azon gondolkodtam, hogy most ki a nevetségesebb? Ő, mert a hajában még mindig ott ékeskedett az a szerencsétlen faág, vagy én, aki most pont úgy néztem ki, mint egy bazári majom. A zsebemben lévő papírzsebkendőkkel próbáltam valahogy ráncba szedni a megjelenésem.

Miután felálltam, egyenest a hölgyhöz fordultam:

– Sajnálom a desszertjét. Ezt legfeljebb már csak kézzel fogjuk tudni megenni, de inkább vegyünk egy másikat. Gondolom, nem azért hozta magával, hogy az úton fogyassza el.

– Uram, bocsánat ezért a kis balesetért, de nem szükséges fáradoznia – magyarázta.

– Kisasszony, legalább kárpótlásul engedje meg, hogy vegyek Önnek egy ugyanilyen nyalánkságot – győzködtem és végül sikerrel jártam. Ezután leültem mellé, most már úgy is mindegy volt a nadrágomnak, kicsit színes, kicsit ízes, úgy festettem, mint egy bohóc.

Beszélgetésünk alatt elmondta, hogy a húga él a fővárosban, hozzá igyekszik, mert ma ünnepli a tizenkilencedik születésnapját. Ő Velencén lakik, és óvónőként dolgozik a helyi intézményben. Lassan megérkeztünk az állomásra, leszálltunk a buszról – és utazótársam mély szomorúságára – a kidőlt édességet dobozostul belehajítottam az első kukába. Tényleg zavarban voltam. A feszültséget oldandóan, kinyújtottam a kezem és bemutatkoztam.

– Hangár Kristóf vagyok és köszönöm szépen ezt a kalandos utat, ám még van körülbelül huszonöt percünk a budapesti busz indulásáig – a karórámra néztem. – Javaslom, hogy próbálkozzunk meg egy közeli cukrászdával. A Google-térkép alapján itt van néhány perc sétára egy üzlet, és még békésen vissza is érünk. Csatlakozik?

– Sallai Szonja. Boldogan, hiszen egyéb lehetőséget nem is hagyott nekem – még mindig derült hangulatban volt a buszon történt kabaré miatt.

– Ne nevessen rajtam! – szóltam rá egy kedves mosoly kíséretében.

– Ezen a jeleneten egyszerűen képtelen vagyok nem nevetni – tette a kezét a szája elé.

– Kisasszony, fejezze ezt be, mert nem lesz torta a húga születésnapján! – intettem meg az angyalbőrbe bújt kisördögöt.

Hamarosan megérkeztünk az édességbolthoz, és a szerencse a szerencsétlenségben elve alapján, találtunk egy tortát pontosan ugyanolyan ízben. Örültem, hogy pillanatokon belül megoldódott a probléma, mert láttam az eladón, hogy teljesen hülyének nézett. Tetőtől talpig végigszemlélte a tejszínes ruhámat, és végül röhögött egyet magában. Ne kuncogjál már te kis taknyos, mert kiemellek a pult mögül! Hát jól pofán tudnám csapni, de az önuralmam nem hagyott cserben. Itt állt mellettem egy olyan személy, aki miatt visszafogtam magam. Ismét ránéztem, és a mosolya minden indulatomat szélnek eresztette. Ha egy olyan embert kellene mutatnom, aki tényleg őszintén tud örülni egy ilyen egyszerű apróságnak, az ő lenne. Végül is igaza volt, mégis hogyan ment volna születésnapi partira torta nélkül? Bár szerintem, ő már önmagában ajándék. Rendeztem a számlát, de nem tudtam róla levenni a szemem. Nem is tudom miért. A nőkkel mostanában elég komolytalan volt a viszonyom, csupán egy-két alkalommal szórakoztattam magam velük. Ezzel kellett beérnem, a múltam miatt. Nekem ennyi jutott ebből a létből, tartósan senkit sem tarthattam magam mellett. De ez a lány tényleg bűbájos volt és vonzó. Túlságosan is vonzó. Zavarba ejtően az. Úgy tündökölt, mint az esthajnalcsillag a koromfekete égen. Egy igazi nő, akit nem lehet nem észrevenni.

Rövidesen a Sasad irányába tartó járaton voltunk, ahonnan még egy óra buszozás várt ránk a célállomásig. Nagyjából félúton rácsörögtem Szilárdra, hogy jelezzem, lassacskán megérkezem. Szonjával közel a hátsó ajtóhoz helyezkedtünk el szorosan egymás mellett. Néha összenéztünk, néha meg előre, néha csak ki az ablakon, szemlélve a környező településeket. Szonja ölében pedig ott pihent az általam vásárolt torta. Szonja. Mondtam ki ismételten magamnak. Ízleltem nevének mindegyik betűjét. Milyen gyönyörű és különleges. Illett hozzá. Hiába is kerültük egymás tekintetét, szemeink végül összeütköztek, mint négy szerteszét kóválygó atommag. Még a levegő is forróbbnak hatott tőle.

– Remélem, hogy nem akarja ismét rám dobni azt a dobozt? Nem vagyok én olyan rossz ember – próbálkoztam oldani a kettőnk közötti kémiai feszültséget.

Gyagyás. Milyen a jó ember? Hát ez hülye poén volt. Most komolyan, te tényleg ezzel a dumával akarsz csajozni? – kérdeztem az egómat.

– Vigyázok rá, megígérem. Hacsak nem növeszt szárnyakat – nézett újból a szemembe.

A szemeink között érzékelhető feszültség, robbanásig tudott volna feszíteni egy beton-biztosra megépített atomerőművet is. Ehhez a hevültséghez képest, Brian Johnson vokálja kutya fasza. Végig beszélgettük az utat, talán ezért is tűnt olyan rövidnek. Az idő relatív. Einstein nem hazudott. Megjöttünk. Nagy sajnálatomra vége lett a zötykölődős túrának, pedig szívesen tölteném vele a nap még hátralevő részét. De ez nem így megy. Nem ilyen egyszerű az élet. Újfent egymásra néztünk, majd sietősen elindult, aztán visszafordult és intett is nekem. Tetszem neki, nyugtáztam magamnak.

– Köszönöm a tortát, sok szerencsét, Kristóf! – és én ismét elolvadtam e tündéri hangtól.

– Legközelebb jobban vigyázzon az ölében tárolt holmikra, Szonja! – csak ennyit tudtam kinyögni zavaromban.

Hogy te mekkora idióta vagy! Minek gondolsz te az ölére? Ősbunkó – ráztam fel magamat a képzelgésből.

Besétáltam a következő utcába, elvonulva a hangos forgalomtól, és kivettem a laptop táskámból a telefonom, hogy felhívjam Szilárdot.

– Szervusz, Szilárd, ide értél már az állomáshoz?

– Igen, itt vagyok.

Amint letettem a mobilt, egy ismerős autó kanyarodott el előttem. Amikor meglátott a sofőröm, jeleztem a kezemmel, hogy inkább ne kérdezzen semmit, mielőtt még tényleg behúzok valakinek, majd kértem egy takarót a csomagtartóból. Legalább a saját autóm kárpitját tudjam megvédeni, ha már a ruhám jó eséllyel egy kukászsákban végzi. Néhány perc elteltével az ezüstszürke BMW X 6-os sofőr melletti oldalán ültem és vágtattunk egyenesen a XIV. kerületi villám felé. A Városliget, számomra Budapest legszebb vidéke. Európa legvarázslatosabb fővárosa, a káprázatos szépségű kultúrák mindenkori szülőanyja. A magyarság egy külön nemzet a létezés útvesztőiben. Mi magyarok a furfangos észjárásunknak köszönhetjük örökös fennmaradásunkat. Milliónyi diktatúra söpört végig úgy rajtunk, hogy mindig harcosként álltuk a sarat. Ezerszer néztünk szembe a legvadabb félelmeinkkel is. A magyar olyan, mint egy felboríthatatlan bástya. Egy védelmi zóna. Egy törhetetlen őrszem a fekete bábuk között, egy folyamatosan mozgásban lévő sakkjátékban. Az erő, a biztonság és a kegyelem hírnöke. Egy ezerarcú ország, ami ugyan csak néha, de mégis képes letérni a helyes útról. Mint Éva, akinek bár minden megadatott, mégis megkívánta a tudás almáját. A szeretet és a bűn édes szeretők, és ez így is marad, amíg világ a világ. Az úton felbukkanó rendőrlámpák váltakozását figyeltem. Zöld. Narancs. Piros. Újra és újra. Ez a körforgás rabsága, ami nemcsak egy világítótestben van elrejtve, hanem az emberi elmében is. Amikor hazaértünk, Rita a házvezetőnőm már a késői ebéddel várt bennünket. Ő azért feltette azt a bizonyos kínos kérdést:

– Uram, a ruháival mi legyen?

– Dobja ki, Rita, ezzel már úgysem tudok mit kezdeni – mondtam sajnálkozva… Várjon, mégiscsak megtartanám, túl szép emlékek kötnek hozzá. Küldje el a mosodába és közölje velük, hogy addig ne szállíttassák vissza, még ki nem suvickolták belőle az összes tejszínt!

Bűvöltem még néhány órát a monitort, majd egy jóleső zuhany után tisztán és frissen hajtottam álomra a fejem.

***

A beépített, automata ébresztőm Mozart zenéjével szólalt meg. The Marriage of Figaro. Mindig is kedveltem a nagy klasszikusokat. Húztam magamnak a légi hegedűt, és forogtam néhányat a szobában, mintha igaz lenne a pillanat varázsa. Napfényben fürödtek az ablakok. Behunytam a szemem és megpróbáltam elképzelni az ezerhétszáznyolcvanas évekbeli bécsi vígopera hangulatát. Figaro házasságát Magyarországon az ezerhétszázkilencvenes évek közepén mutatták be, mely a mai napig megállja helyét a világklasszis operák között. Elronthatatlan lett a kedvem. Lehet, hogy egyszer még hegedülni is megtanulok a zongoraművészet mellett. Bár negyvenöt évesen ez már nem lesz olyan egyszerű. Az én kezeim is megfáradtak az évek során. Ám ami késik, nem múlik. Megmosolyogtam magam. Egy újabb cél. A reggeli után úgy döntöttem, hogy kiizzasztom magam a saját konditermemben. Fél óra futás, kerékpározás és a fekve nyomás sem maradhatott el. Mihelyst úgy éreztem, hogy ismét erőm teljében vagyok és már csak a szellemi felfrissülésre van szükségem, elballagtam lezuhanyozni, majd a dolgozószobámban folytattam a napom. Délután találkozóm volt az osztrák munkatársammal, akivel közösen vezettük a velencei szállodával kapcsolatos beruházási ügyleteket. Megborotválkoztam, felhúztam az öltönyömet a hozzáillő világoskék nyakkendővel, mert minden tárgyalás alapja a jó megjelenés, még akkor is, ha barát az illető. Ma én voltam a magam sofőrje, mert szeretek vezetni, ha van rá mód. Feltéve, ha nem vagyok nyakig a tervezésben. Szívesebben intézem egyedül a dolgaimat, bár ez nem mindig jön össze. Egy félórányi autóúton is meg lehet váltani a világot, ha nem a monoton egymást követő szaggatott vonalakra kell koncentrálnod. Arnolddal egy belvárosi étteremben találkoztunk, hogy megbeszéljük az építkezést illető további teendőket. A partnerem tudott magyarul, ezért egy kicsit talán barátként is tekintettem rá, hiszen rendkívül megnyerő személyiség volt mind szakmailag, mind magánemberként. A felsőfokú angol nyelvtudásommal soha nem volt gond, rengetegszer vezettem le tárgyalást. Szinte mindig sikeresen. Az egyetemi éveim alatt módszeresen tereltem el a figyelmemet mindarról, ami a múltra sarkallta volna a gondolkodásomat. Ha előveszem az indexemet, ezt jól mutatják a tömött jelesek. Éjjel-nappal nyomtam, mint, akinek az élete forog kockán. És igen, hosszú évekbe telt, mire azt éreztem, hogy talán tiszta lappal kezdhetek. Arnold egyszer csak megszólalt:

– Kristóf, te melyik dimenzióban jársz? Szerintem arra sem emlékszel, hogy mire mondtál igent az utóbbi öt percben. Hahó, jó reggelt!

– Mi történt? Elnézésedet kérem, csak egy kicsit elszállingóztak a gondolataim. Pörög a fejemben a matematika – mutattam egy kört az ujjammal.

– Ja, igen, a matematika, hogyne… Meg az integrálegyenletek, mi? Ne akard ezt velem elhitetni… Inkább valami nőt sejtek a figyelmetlenséged mögött – viccelődött.

– Én meg a nők? Pláne, hosszútávon… A női lélek ezerszer bonyolultabb, mint a függvénytan bármely eleme. Ne bolondozzál már! Ez rossz vicc volt.

Aztán a pincér kihozta ebédünk fénypontját, mellé egy-egy pohár vörösbort a villányi Sauska Pincészet készletéből. És igen, munkaebéd közben – idevaló téma módjára – egész végig csak Szonja járt az eszemben. Kértem Arnoldot, hogy hagyjuk mára a létfontosságú szerződések megtárgyalását, mert még elbaltázom életem legjobb üzletét. Végül, amikor az alkohol már szépen lassan kiürült belőlünk, szódavíz kíséretében zártuk le a sajnos miattam – meg Ő miatta – csak félig sikeres megbeszélést. Bosszankodva indultam hazafelé, mert még nőügyeim folytán soha az életemben nem szerepeltem le így. Nem tudtam kiverni a fejemből. Az egésznapos ábrándozásaimra hivatkozva az alvásomnak lőttek, mert ha akartam, ha nem Ő ott várt rám az álmaimban.

***

Napokkal ezelőtt megígértem az öcsémnek, hogy meglátogatom. Érden lakott a nevelőanyámtól nem messze. Márk néhány éve megnősült, de Nórival, a feleségével még nem vállaltak gyermeket. Függetlenül attól, hogy már harminchét éves volt, valahogy az apaság nem hiányzott az életéből. Persze megint én beszélek, aki még egy barátnőt sem tud felmutatni a családjának. De ennek azért voltak okai, nyomós okai. Érd felé haladva az Era – Reborn című száma duruzsolt a kocsiban. A dal hangszerelése különösen megfogott. A stílus hagyja az embert elgondolkodni, elmélkedni a már megélt és hátralévő életén. Újjászületés. Mit jelent újjászületni? Kell ahhoz egyáltalán a fizikai halál, hogy mindez megtörténhessen velünk? Én a fentiekben nem hiszek. Talán minden egyes elkövetett hibánk után valamelyest reinkarnálódik a tudatunk. De az, hogy mennyire lesz zökkenőmentes az életünk, attól függ, hogy mennyi szándékosan kihagyott részletet gyűjtünk be az utolsó szívdobbanásig. Az élet egy könyv, és az enyémben vannak üres fejezetek is. S bár hiába teszel meg mindent, hogy kitöröld a tintát, az egykori leütések mindvégig ott maradnak. Vagy így, vagy úgy, de a vétkeink örökös lenyomatot képeznek a lelkünkben. Útközben megálltam egy borászatnál és az öcsém kedvéért vettem egy könnyed, száraz fehérbort, amit nagyon szeretett esténként kortyolgatni a teraszon.

– Szervusz, öcsi! Mi újság nálatok? – köszöntöttem.

– Jól vagyok, bátyó. Bújj beljebb! Hűha, mit hoztál nekem? – Bár még oda sem adtam a kezemben lapuló finomságot.

– Áh, csak egy kis fehérség a szeretett öcskösnek – szorítottam meg a kezét.

– Maradsz ebédre? – kérdezte. – Most úgyis egyedül vagyok, az asszonyka nélkül élvezem a hétvégét. Nórikám csajos kiruccanást tart a barátnőivel. Csak holnap délelőtt érkezik. És tényleg, te vajon mikor nősülsz meg, nagytestvér? Rád férne már, hogy valaki pórázt tekerjen néha a nyakad köré – ökörködött.

– Soha. – Egy huszárvágással intéztem hozzá a választ.

– Gratulálok! Vén agglegény maradsz, míg meg nem halsz. Meg is érdemled.

Nem volt kedvem ellenállni egy ilyen jó kis partinak, így eleget tettem az ajánlatának. Mivel sofőr nélkül jöttem, az alkoholmentes sörrel kellett beérnem a csodás grillsültek mellett. Márkó jól főzött, ez vitathatatlan. Ja, és normális esetben egyáltalán nem zavar, ha agglegény maradok. Úgy egyszerűbb élni és meghalni is.

***

Az őszi hónapok legszebbik időszakában ismét Velencére szólított a munkám. Szonja néha jött álmaimban, néha nem, már kezdett elhalványulni az emléke. Ma egyedül indultam az építkezésre, egy időszakos műszaki szemle céljából. A helyszínen meggyőződtem róla, hogy minden a tervek szerint halad, így végtelenül nyugodtan sétáltam vissza az autóm felé. Kicsit szomorúan haladtam el a buszmegálló mellett, mert nem láttam őt futni azokkal a lobogó tincseivel. Majd teljesen váratlanul egy hirtelen csattanásra lettem figyelmes. Tövig nyomtam a féket, a gumik visítottak, de már késő volt, elütöttem a mellettem közlekedő biciklist.

– Te nem vagy normális ember, elment az eszed, az útra kellett volna koncentrálnod! – csaptam a kormányra. Kitéptem a BMW ajtaját és azzal a lendülettel a földbe gyökerezett a lábam. Szonja ült az út szélén és rosszallóan rázta a fejét. Odarohantam hozzá, leguggoltam mellé és aggódva kérdeztem:

– Szonja, jól van? – Ijedtemben össze-vissza fogdostam szerencsétlent. Beszéljen már, az isten szerelmére, megütötte magát valahol?

– Csak a lábam fáj, lehet kificamodott – nézett fel az úttestről.

– Hadd lássam! Figyeljen, most elmegyünk a fővárosba az orvosomhoz és ő majd megvizsgálja magát.

– De nekem van saját háziorvosom – válaszolta.

– Nem vagyok lenyűgözve a kisvárosi egészségügytől – mondtam haragosan. Most ne ellenkezzen! Abban a szent percben a kissé deformálódott kerékpárt a csomagtartóba raktam, Szonját pedig az anyósülésen helyeztem kényelembe. A zuglói kórházig meg sem álltunk. Karjaimban vittem be a traumatológiára. A betegfelvételi portán dolgozó hölgynél a magán baleseti sebész-szakorvost kérettem magunkhoz. A doktor úr pillanatok alatt a segítségemre sietett.

– Mi történt Kristóf, ki ez a lány?

– Szonjának hívják és közlekedési balesetet szenvedett a kétkerekű paripájával. Meg tudnád nézni, hogy nincs-e valami komolyabb sérülése? A kisasszony fájlalja a lábát.

– Természetesen. Egy röntgen, és máris feltárulnak a test mélységei. Kérlek, hozd fel a leányzót az első emeleti magánrendelőmbe!

– Rendben, köszönöm szépen, hogy ilyen gyorsan tudsz fogadni bennünket.

– Ugyan Kristóf, drága barátom, érted bármit.

Néhány perc múlva Szonja kibicegett a folyosóra a bekötött tappancsával, egy mankón támaszkodva.

– Hogy érzi magát a beteg? – próbáltam mosolyt csalni az arcára.

– Semmi komoly. Úgy tűnik, életben maradok. Tőlem nem lesz olyan könnyű megszabadulni – viccelődött a saját poénommal. Ez nagyon imponált.

– Huh, akkor mégsem vagyok annyira közveszélyes. – Csak veszélyes, köz nélkül.

– És most hogyan tovább? – kérdezte. – Hazavisz?

– Ha úgy gondolja, visszamehetünk Velencére, de megnyugodnék, ha a ma estét nálam töltené, hátha a doktor úr még bekéreti magához. Ráadásul teljes mértékben felelősnek érzem magam a balesetért. – Ilyenkor nem szokták már behívni a beteget, ez baromság. Vedd már észre magad!

– Biztosan én fordultam a…

– Már megbocsásson, de komolyabb bajjal is járhatott volna az ütközés. – Én ütöttelek el. Vita lezárva. – Mit gondol? Bevállalja a meghívást? – tettem fel neki a kérdést.

– Igen. Szeretném közelebbről is megismerni azt a férfit, akivel kétszer is kereszteztük egymás útjait. Mert mi olyan túlélőfajták vagyunk. Mindketten.

– Ezt bóknak veszem. Jöjjön – nyújtottam a karom.

Most mondja meg nekem valaki, hogy ez a határozott, és tudja, mit akar stílus nem jön be egy férfinak, akárhány éves is legyen. Engem levett a lábamról. Megkerestem a kórház hozzánk legközelebb eső betegkijáratát, és karöltve sétáltunk el a parkolóig.

– Parancsoljon kisasszony, helyezze magát kényelembe! – nyitottam ki a kocsiajtót, besegítve ezzel a mellettem lévő ülésbe, a mankót pedig a hátsó ülésre fektettem.

– Köszönöm és hálás vagyok a segítségéért.

Némi zavarba ejtő pillanat után hosszasan rám nézett és végül feltette azt a bizonyos kérdést:

– Kristóf, tegeződhetnénk, ha már úgyis ilyen szokatlan helyzetbe hozott minket a sors?

Sors. Hogy én ezt a kifejezést mennyire utálom.

– Már alig vártam, hogy végre felajánld a lehetőséget, szóval boldogan. – Csak a sorsot ne mondtad volna ki.

– Merrefelé laksz? – kérdezte azon az angyali hangján.

– Ebben a kerületben, nem túl messze a klinikától.

– Csodálatos ez a környék, barátságos a hangulata – nézett ki az ablakon.

– Örülök, hogy tetszik a vidék. Jómagam is nagyon szeretem. Nem hiába választottam ezt az otthonomnak.

Lassan befordultunk a célegyenesbe és hazaértünk. Rita nyitott nekünk ajtót és már gőzölgő finomsággal várt bennünket. Az illatoktól még az én gyomrom is megkordult.

– Szonja, ő Rita, a házvezetőnőm, aki nélkül ez a villa végtelenül magányos lenne.

– Üdvözlöm kisasszony, ha bármiben a segítségére lehetek, kérem, forduljon hozzám bizalommal.

– Kérlek, foglalj helyet a vacsorához, ígérem, az étkezés után kicsit körbenézünk, ha már nagy örömömre végül eljöttél hozzám – húztam ki neki egy széket.

– Remélem, hogy nem fogom megbánni ezt a hirtelen döntést – mosolygott.

– Mindent meg fogok tenni, hogy ez eszedbe se jusson – kacsintottam rá. – Nos, akkor jó étvágyat.

Miután telepakoltuk a hasunkat a sok finomsággal, betartva az ígéretem, körbesétáltuk egy részét a háznak.

Az ebédlő és a konyha a földszinten helyezkedett el, ez volt a villa bejáratához legközelebb. Magunk mögött hagyva a helyiséget, először a nappalit mutattam meg neki, ami olyan volt, mint egy üres táncparkett, csupán az a néhány bútor, és az elektromos kandalló tette hangulatossá. Borzasztóan utálom a felesleges holmikat. Mindig is a minimalista stílusnak voltam szakértője. A minimalizmus életfilozófiája a belsőépítészeti referenciáimban is megmutatkozott. Ezt az íratlan szabályt minden folyamatban lévő 3D látványtervnél megpróbáltam elmagyarázni a megrendelőimnek. A kevesebb, néha több. Ez olyan, mint egy szakmai előírás. Minél több haszontalan garnitúra van egy házban, egy idő után azzal együtt egyenesen arányosan romlani kezd a benne lakók közérzete. Folytatásként felsétáltunk az első emeletre, ahol a bal oldalt vezető folyosó az edzőterem és a vendégszobák felé vezetett, a jobb oldali pedig az igazi otthonomba. Ahová nem szokásom bevinni senkit. Ő csak jött utánam, figyelve az idegenvezetést, ami nem igazán ment nekem. Hogy ezt miért nem tanítják az egyetemen? Hát nem hallgatnám magam vissza, az tény. Ismét ránéztem és jött a felismerés, hogy a mankó szexi, csak lehetőleg ezért a hülye idealizmusomért ne csapjon agyon.

– Lassan pihentetni kellene a lábad – álltam meg egy pillanatra.

– Egész jól vagyok, szóval részemről mehetünk tovább, ha nem bánod.

– Én? Bánni? Hogy tovább menjünk? Soha. Akkor gyere, a háznak egy utolsó darabkája van még hátra, ha kíváncsi vagy.

– Igen, kíváncsi vagyok.

– Menjünk, ellátogatunk a másik oldalra is. Az én szobám ott van.

Hát ezt most nagy hiba volt felajánlani. Jézusom, vajon mit gondolhat rólam? Nem, nem akarom ágyba vinni, nem vagyok cukros bácsi. A szavamat adtam, hogy nem hozok ide nőt. Ennyit erről. De most már teljesen mindegy. Innen úgysincs visszaút. Agyon fog csapni azzal a bottal. A kínos csönd megtörése érdekében derekára tettem a kezem és elvezettem a zongorámhoz. Leültem és Frederic Chopin Romance lágyságával igyekeztem oldani a kettőnk közt megbúvó szótlanságot. Ha feszült vagyok, a zongora a mentsváram.

– Nagyon tehetséges vagy a zongorázásban, azt ugye tudod? Ezzel a tudással akár egy hangversenyre is benevezhetnél – csillogott a szeme.

– Köszönöm. Ha szeretnéd, idővel majd megtanítalak a billentyűk használatára – néztem magam elé, még mindig kínosan. Aztán, hogy pörögjenek a percek, belekezdtem a kérdésekbe.

– Most már szinte egy kész regényt hallhattál rólam, te meg viszont még mindig titokzatosságba vagy burkolva – jeleztem, hogy szívesebben hallgatnám őt, mint a saját monológjaimat. – Milyen volt Csilla születésnapja? Mesélj egy kicsit, kérlek! Én addig szívesen játszok egy újabb kört.

– Olyannyira jól telt a délután, hogy a húgoméknál töltöttem az éjszakát és csak másnap délelőtt indultam vissza Velencére. A torta is nagyon finom volt, hamar elfogyott. Anyával, Csillával és a kisebbik húgommal, Anett-tel együtt ünnepeltük meg a nagy napot. Anett tizenhét éves, gimnáziumban tanul, most éppen a tizenegyedik évfolyamot járja. Már nagyon várja az érettségit, kiemelkedően jó tanuló, tervezi, hogy egyetemen képzi tovább magát. Csilla egy szépségszalonban dolgozik fodrászként. Anya egykoron nevelőként dolgozott egy általános iskolában.

– Eszerint akkor anyukádhoz hasonló útra léptél. Csodálatosan szép szakmák, biztosan szereted a gyermekeket is.

– Ők a mindenem, bármit megtennék értük. És te hol dolgozol?

– Nekem saját vállalkozásom van, a Hangár Építészeti és Biztonságtechnikai Kft., ahol építészként tevékenykedem Néha egy-egy kamerarendszert is összeállítok, de nem ez a legfőbb profilom. Most éppen a Velencei-tónál építkezünk. Egy különleges szállodát terveztem, minden földi jóval.

– Akkor miattatok van az a nagy felfordulás.

– Milyen felfordulás? – emeltem a szemöldököm. – Ott mindennek rendben kell lennie, vagy ha mégsem, akkor most azonnal pattanok az autóba és helyreigazítom a brigádvezetőt.

– Jó, jó csak vicceltem – szabadkozott.

Újra csend lett, de már meghittebb, mint fél órával ezelőtt. Felálltam a zongorától és megfogtam Szonja kezét. Talán most már nem fog megrázni, de ha mégis, majd elrendezzük a kósza energiákat.

– Gyere, kérlek, vár még rád valami odakint – mosolyogtam.

Kimentünk az emeleti teraszra, hogy megcsodálhassuk a késő szeptemberi égbolt minden egyes szikrázó csillagát. Csak álltunk egymás mellett vizslatva a mélykék színekbe burkolózott őszi eget. Én hallottam a saját szívverésem. Nekem ez új, soha, senki ebben az életben még nem hozott így zavarba. És hogy én így felajánljam, hogy elhozok valakit magamhoz, ennek az esélye egy a hétmilliárdhoz, per női lélekszám. Pont annyi, ahányan élnek ezen a bolygón. Nem tudom, mi van velem. De ez nem én vagyok. Mint aki teljesen elvesztette az önkontrollt. Ő csak nézett fel a mennyboltra, miközben a kezét a korláton pihentette, a mankó helyett. Az izgalmamat a belőle áradó nyugodtság semmivé foszlatta. Bár ki tudja, talán neki is úgy kalapál a szíve, mint nekem. Oda azért még nem látok be. Hogy szeretnék-e belátni? Azt még nem tudom. A lélek egy hatalmas ország. És vajon ki tudja, mit rejt a mélye?

– Menjünk vissza, nehogy nekem a lábad mellé még összeszedj valami megfázást is! Már hűvösek az esték és éppen ideje lenne lefeküdni. Megmutatom a vendégszobát – törtem meg a csendes eszmefuttatásomat.

Bementünk a teraszról, és együtt sétáltunk a vendégszoba bejáratáig. A helyiség szintén ízléses volt. A szobában főleg a világos és natúr színek domináltak, középen egy kétszemélyes franciaágy helyezkedett el, mellette egy belső ajtóval, amelyből a hozzátartozó kisebb fürdőszoba nyílott.

– Szép álmokat, Szonja! Hamar jő a holnap, tessék gyorsan aludni – köszöntem el tőle.

– Minden jót neked is, Kristóf! Jó éjszakát!

Bezárult az ajtó. Ismét magam maradtam, de most mégsem az a megszokott magány érződött a levegőben. Itt volt valaki, akit oly sok év után nagyon is közel engedtem a szívemhez. Rettegtem az érzéstől és attól, ami mindezt kiváltotta belőlem. A szerelem nem nekem való. Ez az egyetlen dolog, amit nem engedhetek meg magamnak. Ha ő az ég és én a föld, a mi horizontunk sosem érhet össze. Majd talán egy másik életben, amikor nem áll lesben a veszély. Tudom, hogy egyedül kell maradnom, mivel csak így tudom biztosítani az egyensúlyt a két világ között. Nekem csak múltam van, a jövőm meg ingoványosabb, mint bármelyik erdőmélyi mocsár. De Ő mégis itt van. Mintha az égből küldték volna az őrangyalok. A szüleim.

***

Anya, anyukám – sikítottam. Majd jött az az éktelenül hangos csattanás és végül a csönd. Felijedtem. Izzadtam. Megint a rémálom, istenem… Miért? Meddig kínzol még? – bámultam a plafonra. Hajnal volt, a nap lassan már kezdett előbújni, terelve a látomás borzasztó érzését. Felkeltem, mert az alvással már nem tudtam megbirkózni, ahhoz túlságosan is zaklatott voltam. Felhúztam a köntösömet és kisétáltam a teraszra, mert szükségem volt egy kis friss levegőre. A negyedórás hűsítés után visszatértem a szobámba, felöltöztem és dolgoztam egy kicsit. Vagyis csak addig, míg Szonja elő nem bújt a vendégszobából.

– Jó reggelt! Hogy aludtál?

– Köszönöm szépen, sikerült kipihennem magam és a lábam is sokkal jobban van már.

– Ennek nagyon örülök, és most menjünk, kérlek, reggelizni.

– És neked, hogy telt az éjszakád?

– Abszolút rendben – hazudtam.

Miután megreggeliztünk, Szonja mondta, hogy ideje lenne visszavinnem Velencére, mert már egy napot így is kimaradt az óvodából. Természetesen igaza volt, nem tarthatom őt örökké magamnál.

– Tényleg, teljesen megfeledkeztem a sérült biciklimről, az most hol van?

– Elvitettem a szervizbe, kértek egy pár napot, hogy a kerékpár szebben ragyoghasson, mint fénykorában. Ha elkészül, majd leviszem hozzád.

– Hazavihetlek? – vetettem fel félénken a javaslatomat. Ez a bizonyos kérdés előbb jött ki a számon, mint ahogy az a fejemben normálisan megfogalmazódott volna. Ha rossz néven veszi, akkor felkerülök a paranoid személyek listájára, ezt garantálom. Elütöm, elhozom, visszaviszem. Rozsdás szöget a nyakamba, hogy egy kívülállónak a jelen helyzet abszolút betegesen hangzik. Már megint hol az eszem?

– Örülnék, ha nem kellene buszoznom vagy vonatoznom a mankóval, így elfogadom a fejajánlást. – Csillagok jelentek meg a szemében. Lehet, hogy csak olyan csillagok, melyeket rajtam kívül más nem lát, vagy csak nem akar látni, de akkor is igaziak.

Beültünk az autóba és nagyjából háromnegyed óra alatt meg is érkeztünk a barátságos kisvárosba. Egy egyszerű parasztháznál álltunk meg, melynek csodaszép virágai köszöntöttek engem. Bár, hiába is kacsingattak olyannyira felém, az én virágomnál semmi sem volt ékesebb.

– Kedves Kristóf, köszönöm szépen, hogy hazahoztál, öröm volt a veled való találkozás. A lábamra pedig már nem is emlékszem.

– Köszönöm a társaságot, és ha esetleg ismét a gondolataidban lennék, kérlek, jelezd azt felém – nyújtottam a névjegykártyámat. – Viszlát, kedves Szonja és nagyon vigyázz magadra! – vonultam vissza az autómba.

– Minden jót, Kristóf, és jó utat hazafelé!

Hangja világítótorony volt a sötétben. Szonja. Ezt a nevet soha nem fogom elfelejteni.

Igor

Békésen ültem az irodámban, már túl voltam néhány fontos tárgyaláson. Aki ismer, az tudja, hogy itt sosem áll meg az élet. A megfelelően leszervezett csempészetek mindig nagy gondosságot igényelnek. A fél szemednek folyamatosan kísérni kell a drogszállítmányok útját, egészen A-tól B pontig. Egy munka nem akkor van elvégezve, amikor elküldtél valamit, hanem akkor, amikor az a valami célba is ért. De aztán tudtam, hogy nekem van egy másik megoldásra váró, még le nem zárt ügyem. Van, hogy hiába telnek el évtizedek, a fájdalom még mindig ugyanott tart, ahol elkezdődött. Majd az idő múlásával ezt a fájdalmat egyszer csak felváltja a megrögzött bosszúvágy. És én most ennek szenteltem az életem. Addig nem fogok meghalni, míg ebbe a rubrikába nem kerül bele az „x”. Az „x”-ek ebben az univerzumban egy kihúzott nevet jelentenek, és akit kihúzunk a listáról, azok már a hullazsákban vannak. Hogy a tenger mélyén vagy egy gödörben, az lényegtelen. Minél kevesebb ember szerepel a saját listádon, annál könnyebb lesz az életed. Az én listámon sem szerepelt sok, de ez az „x”-re váró név váratlanul került fel oda. Mert nem abban az íratlan szabálykönyvben szerepelt, ahova a kiiktatni valókat soroljuk. Ez a név valamikor a barátom volt. De most még korai lenne véglegessé tenni a döntést, mert azt akarom, hogy neki is fájjon. Hogy beleessen abba a csapdába, amibe én. Nem a szerelem fáj, hanem a magány, amikor tudatosul benned, hogy elvették tőled a szívedet.