MESTER GYÖRGYI

ÁLLATI

Ad Librum

Budapest, 2022

ÁLLATI

Állatos történetek

A medveasszony

Karomba zárva

Szárnysebesen

Lila köd

Élő reklám

Oda, át

Lassú tempóban

Irigység

Csak nem?!

Szürkület

Macskabaj

Emelt fővel

Halott madár

Trillák

Sarokba szorítva

Lepkék

Katica

Nagyon nagy

Mi a csoda?!

Vakon

Ott, túl a rácson…

Aki másnak vermet ás…

Illékony boldogság

Visszavágó

Örökös ellenfelek

Hiéna monológ

Hurrá, nyaraltunk!

Állati

Elefánt a szemhéjamon

Bátorság

Édes mostoha

Állati történetek

Brünnhilde

Disznó játékok

Agyamra mész!

Fülelek

Szerelem

Turbékolók

Szarvasbőgés

Csak röviden

Egy alma

Tigrisbajusz

A ripacs

Férfi képmás

Horrorra akadva

A villásnyelvű

Börtönrapszódia

A 22(2)-es csapdája

A Patkány éve

Kemény, mint a kő

Haj, haj…

Rettegés I.

Rettegés II.

Róka fogta csuka

A cipész és a kaptafa

A trükk

Rendszerhiba

Kívánj valamit, ha mersz…

Egy hajnalon kezdődött

A jó rendőr ott segít, ahol tud…

A „k” nap

Láncreakció

Elefánt a porcelánboltban

Statárium

Vakszerencse

Ne nevess korán!

Maszk

Vanda

Örökös vágy

ÁLLATOS TÖRTÉNETEK

A MEDVEASSZONY

Már egy évtizede magányosan élt az erdőben, de nem szenvedett tőle. Az ő választása volt, senki másé, hogy különvált a közösségtől, kivonta magát a település életéből. Erdész volt, a természetes lét szerelmese, de különösen az erdőt szerette, minden teremtményével együtt.

Naponta tizenöt–húsz kilométert is megtett, fáradhatatlanul rótta az erdei ösvényeket, félévente elkoptatott egy bakancsot. Minden alkalommal ellátogatott a kihelyezett etetőkhöz, feltöltötte azokat, az orvvadászok csapdáit sorra felszedte, tönkretette, ha útjába sérült állat került, hazavitte, ápolta, majd szabadon engedte.

Szerették az állatok, nem féltek tőle, nagyon tudott bánni velük. Így járt vissza másnaponként, a törött szárnyát újra használni tudó, ünneplőruhás öreg szarka, és a kerítés korlátjáról bámészkodott befelé. Na, nem pusztán barátságból látogatott el az erdészlakhoz, egy kis számítás is volt benne, hiszen tudta, hamarosan magot szórnak elé, s az erdész „beszélget” is vele, amit ő mindig barátságos cserregéssel viszonzott. Így társalogtak. Egy kisebb őzcsorda is gyakran megfordult a közelben, tudták, érezték, ott veszély nem fenyegeti őket. Ugyan néha–néha megdézsmálták a friss konyhakerti növényeket, de igazi kárt sohasem okoztak. Az udvaron egy kis vadmalac is növekedett, valahogy lemaradt az anyjától, úgy került a házhoz.

A rengeteget azonban nem csak ilyen szelíd jószágok népesítették be, maga útját járta a hiúz, farkasfalka üvöltése hallatszott az éjben, s néha a medvék is lejöttek a sűrű fákkal borított magasabban fekvő erdőkből.

Egy hajnalon, szokása szerint az erdőt járta, amikor a sűrűben egyszer csak gyenge, nyivákoló hangot hallott. A hang forrását keresve, hamarosan ráakadt egy kicsi medvebocsra. Végig sem gondolta a lehetséges következményeket, már nyúlt is hozzá. Azonnal látta, hogy a talpát átfúrta egy jókora ágdarab, a seb gyulladt volt, erősen gennyedzett, a kis állat teljesen le volt gyengülve. A karjába emelte a szinte öntudatlan, bundás testet, amikor a közelből morgás figyelmeztette, hogy nincs egyedül. Ő mégis, ügyet sem vetve arra, hogy döntése esetleg nem egyezik az anyamedve szándékával, gyors léptekkel hazafelé vette az irányt. Egy darabig nem csak érezte, hallotta is, hogy az anyaállat biztonságos távolságból követi, de nem közelítette meg. Talán már le is mondott a beteg kölykéről, az állatok megérzik, ha valami már menthetetlen.

Épségben hazaértek. Rögtön nekifogott a botdarab eltávolításának, a sebet fertőtlenítette, kötést tett rá, és a kis állatba kevés folyadékkal beleerőltette azt a szert, amiről biztosan tudta, ha cseppnyi esélye is van a bocsnak, használni fog.

Eleinte óránként nézett rá, később az állat kicsit felélénkült, mocorogni kezdett, láthatóan könnyebben viselte a sérülését is. Amikor már meg lehetett etetni, csak akkor kezdett vele barátkozni. A bánatos medveszemek hálásan néztek vissza rá, miközben tulajdonosuk mohón szívta a gyógyszerekkel dúsított kecsketejet.

„Na, végre egy nőnemű lény is került a házhoz” – jegyezte meg félhangosan, és elmosolyodott. Megszokta, hogy magában beszél, hiszen nem volt kihez szólnia. Az állatokat becézte, ha szólhatnékja volt. Most legalább volt kihez.

A kis bocs szépen gyógyult. Egy idő múlva, már csupán a durva felületű, kerek, rózsaszín heg mutatta, hogy a talp valaha komolyan sérült.

Míg nem volt teljesen jól, az ágya mellé leterített pokrócon altatta, néha még éjjel is felriadt és ránézett, nincs–e valami baj, lélegzik–e még. Gyógyulása után a mackólánynak szokása maradt, hogy mellette aludjon a földön. Elkergetni sem tudta, pedig jobb lett volna, ha az istállóban alszik, ahol a jászol mellé vackolt neki. Talán félt az üres helyiségben, vagy csak annyira hozzászokott, ki tudja, tény, hogy a ragaszkodásától nem szabadult. Egy idő után nem is bánta, bár sokszor eszébe jutott, a medve örökre még sem maradhat a háznál. Nem csak kedvelte, megszerette, s ha nem szégyellte volna, meg is könnyezi, amikor egy év elteltével úgy döntött, vissza kell küldenie az erdőbe.

Többször kísérelte meg otthagyni, aztán hátat fordítani, és eljönni, de csak nagy sokára sikerült. Akkor is úgy, hogy lövésekkel kellett szaporább távozásra bírni, amit a medvelány először nem is értett. Amikor aztán közvetlenül mellé lőtt, akkor lassan megindult az erdő sűrűje felé. Nem szaladt, tudta, hogy úgysem bántaná.

Ekkor egy hónapra beköltözött a faluba, egyik távoli rokonához, gondolván, ha a medve vissza is jön a házhoz, de ott nem talál mozgást, majd leszokik a visszajárkálásról, és végleg megtalálja helyét az erdőben.

Azért később is hiányzott neki. Reggelente, amikor kilépett az ágyból, talpával egyből a selymes mackóbundát kereste. Szomorú volt, hogy nem találta. Mintha egy kedves nőnemű lényt veszített volna el. Emlékezett, hogy éjszakánként néha arra riadt, a medve az ágyról lelógó kezét nyaldossa, vagy csak rátette a mancsát az ő karjára.

Ez is hiányzott, meg minden, ami hozzá kötötte. A róla való gondoskodás, a tőle kapott szeretet. És ekkor gondolt először arra, hogy asszonyt kellene hozni a házhoz, nem jó egyedül.

Nagy ritkán, de továbbra is bejárt a nagypiaci napon a faluba. Egy alkalommal, új árust fedezett fel a kofák között. Fiatal, barna lány volt, talán még a húszon is innen. Erdei gyümölcsöket, gombát árult, kézi fonású kosárból. Megszólította, hogy közelebbről is szemügyre vehesse. Először a gyümölcsök felől érdeklődött, aztán vásárolt tőle, pedig mi szüksége volt neki málnára meg szederre? Hiszen ismerte a legjobb lelőhelyeket, már le sem hajolt értük, olyan természetes volt, hogy leszedheti, hogy bőségesen van belőlük.

A lány kellemesen mély, borongós hangon válaszolgatott neki. Jobban megnézte magának. Az arca pirospozsgás volt, mint aki minden idejét a szabadban tölti, dús szemöldöke alól, meleg, barátságos pillantású barna szempár sütött felé. Ajka telt volt, s természettől rózsaszínű, apró, erős fehér fogai kivillantak minden mosolynál. Haja tekergő örvény volt, vastag, selymesen sötétbarna zuhatag. Az alakját alig látta, mivel egy ládán ült, de abban biztos volt, hogy az erős vállak alatt kemény keblek, izmos, masszív kis test következik, mely formás, de erős lábakon áll. Olyan középtermetű volt, mint egy fiatal mackólány. Csak ekkor gondolt arra, hogy kedves állatával hasonlítsa össze a barna szemeket, a masszív testalkatot, a kedvességet…

A lábszárközépig érő szoknya alól kilátszott a két kis tömött lábfej. Az egyiken ekkor váratlanul egy kerek, rózsaszín forradás nyoma tűnt elő. A lány észrevette, hogy a férfi pillantása a lábára szegeződik, ezért zavarában maga alá húzta, azonban ekkor, a hirtelen mozdulattól láthatóvá vált, ugyanolyan heg van a talpán is. Mintha valami átszúrta volna a lábfejét.

Az erdész megvette a lány aznapi egész árukészletét, sőt, még hozzátette, hogy mivel nagyon szereti a málnát, másnap is eljön.

Mielőtt visszament volna az erdészlakba, betért a korcsmába, hogy a lány felől érdeklődjön. A korcsmáros nem, de a felesége tudott róla valamit. Állítólag, legalább is, a mindentudók azt rebesgetik, a lány egyedül él az erdőben, végtelenül szegényes körülmények között, egy egyszerű fatákolmányban, amiben még ágy sincs. A földön alszik egy régi pokrócon. Eredetileg nagy pereputtyal jött, szülők, rokonok, sok apró gyerek, átutazóban voltak. Letelepedtek, megpihentek az erdőben. Ugyan messze voltak a falutól, de amikor eltűnt egy birka, őket gyanúsították, mivel idegenek voltak, és nagyon szegények. A károsult gazda fejszével meg a szomszédokkal indult az erdőbe, kideríteni az igazságot. Hogy igazán vétkesek voltak–e, vagy sem, akkor még senki sem tudta, de a család mégis gyorsan tábort bontott, el akarván kerülni az összetűzést. Eltűntek, sátrastul, szekerestül, pereputtyostól. A lány éppen az erdőt járta, gyümölcsöt, gombát szedett a piacra, és mire visszatért, hűlt helyét találta a családjának. Eleinte érdeklődött utánuk, de aztán abbahagyta. Őt nem bántotta senki, hiszen tudták, elment volna ő is, ha ludas a dologban, aztán meg előkerült az elveszettnek hitt birka is. A lány ittragadt. Hogy tényleg így volt–e, vagy másképpen került erre a vidékre, biztosat senki sem tudott. Egyszerű lány volt, erdőben élt, a sérülését gombázás közben is szerezhette – gondolta az erdész, de egyre csak foglalkoztatta a dolog. Egészen addig, míg el nem döntötte, hogy feleségül veszi, úgyis olyan asszony kell a házhoz, aki megszokta az erdőt.

A faluban ülték meg az egyszerű lakodalmat, majd kivitte az új asszonyt az erdészlakba. Nem volt annak szinte semmi holmija, azon kívül, amit magán hordott. Az első együtt töltött estén fáradtan aludtak el.

Éjszaka az erdész hirtelen felriadt álmából, de nem értette az okát. Amint észhez tért, rögtön az asszonyt kereste maga mellett, azonban ott senkit nem talált. A meglepetéstől felült, majd lelépett az ágyról, s akkor talpa valami selymes, puhán bársonyos dologba mélyedt. Lenézve látta, újdonsült felesége ott kucorog a padlón, haja szétterül a régi pokrócon, s keze felnyúlik az ágyra. Valószínűleg az érintésére ébredt, amikor a nő álmában, önkéntelenül megfogta a kezét.

A medveasszonyt akkor a karjaiba vette, és olyan gyengéden fektette vissza az ágyba, hogy az még csak fel sem ébredt…

KAROMBA ZÁRVA

Az első meglepetés a felemelő érzés volt, amiben eddig sohasem volt részem.

Azután a szívem elkezdett őrülten kalimpálni, ütni, verni, zakatolni.

Éreztem, miképpen szárnyalok a magasban, a felhők fölé emelkedve, amire mindig is vágytam.

Röpültem, suhantam, lebegtem, játszott velem a szél. Őrületesen nagyszerű érzés volt!

Egyszer csak mindennek vége lett, és én zuhanni kezdtem, visszaestem a valóság talajára.

Magamhoz térve konstatáltam, így kell tovább élnem.

Viszont nem minden mezei pocok mondhatja el magáról, hogy megmenekült egy vércse karmai közül…

SZÁRNYSEBESEN

Megvirradt. Az ébredők mozgolódni, maguk között szólva, „tollászkodni” kezdtek. Ki–ki a maga alvóhelyénél.

A munka várta mindegyiket, sietni kellett, a fontos feladat teljesítése nem tűrt halasztást.

Mert mi lehet annál komolyabb dolog, mint szertevinni a híreket? Továbbítani a küldeményeket a világ minden részébe – legalábbis, az általuk belátható, bejárható tájékára.

A hírek mindenkinek sokat számítanak, és az idő sem hanyagolható el, amely alatt a címzett a maga postájához jut.

Ha időben nem kapja kézhez, talán már túl késő, túlhaladott rajta az idő, s az újság már nem újdonság, a hír már nem is hír.

Hát sietni kell. Leküzdeni minden akadályt, nehézséget, a közlekedés buktatóit, legyőzni saját fizikai korlátjaikat.

Mert mi a postás dolga?

Hogy hírt vigyen. Mindegy is az, hogy reménykeltő újságot, vagy rossz dolgokról híradást. Az nem az ő feladata, eldönteni, szükséges–e, jót tesz–e a hír annak, aki kapja. Neki csak az a fontos, hogy a posta célhoz érjen. A hírvivő nem lehet felelős a tartalomért, csak azért, hogy a küldemény a címzetthez megérkezzen.

Időtlen idők óta így volt ez. Szelek szárnyán szálltak, repültek a hírek, vitték–hozták azokat a postagalambok, szárnysebesen.

LILA KÖD

A ló fehér volt, mint az angyalok szárnya, mint a legtisztább hó, bár – ez néha, viccként felmerült –, nem a „fehér ló fia”, csak egy amolyan hétköznapi, szürke kancáé.

A gazdája azonban meglehetősen kedvelte, annak ellenére, hogy törékenyebb, kecsesebb volt a többinél, ezáltal kevésbé strapabíró, kevésbé terhelhető.

Azért végezte a dolgát, rendesen. Ha megpakolták a kocsit, húzta, inaszakadtáig, ha a hátára halmozták a rakományt, azt is eltűrte, zokszó nélkül.

Sosem volt csökönyös. Úgy tűnt, mindent elvisel, mint aki csak élettapasztalatokat gyűjt, további hasznosításra. Élte a maga kis életét, a többi lóval, barnákkal, feketékkel együtt. Egyszer még szerelembe is esett, az istállóba újonnan érkezett fickándozós, fényes szőrű, kis vörös lóval. Hamar kiderült azonban, a másik nem csak feltűnő viselkedésű, de sokszor kirúgott a hámból, kicsapongó életet élt, és igen közönséges volt. Eltérő természetük miatt, vagy másért, de a vonzalma viszonzatlan maradt.

Az idő múltával egyszer csak azt vette észre, elszálltak felette az évek. A baj az volt, hogy a gazda is észrevette, már nem húz olyan kitartóan, olyan jól. Göcsörtösek, inasak lettek valaha vékony, karcsú lábai, megpókosodott és kehessé vált.

A gazdának eleinte nem volt szíve a vágóhídra küldeni, gondolta, mire is menne vele. A húsa rágós, a lóbőr sem kelendő már, nem használja azt senki semmire.

Hát hagyta, tartotta továbbra is az istállóban, valami csodára várva, hogy majd csak megoldódik a dolog magától.

Az őszi nagyvásáron azonban meglátott egy árust, önnön állítása szerint, művészembert, aki lószőrrel bevont kulacsokat készített. Az alkalmat nem akarta elszalasztani, szerény fizetségért felajánlotta a lovát.

Az öreg, fehér ló a vágóhídra vitele előtti utolsó éjszakán, valamit megsejtett a rá váró sorsból. Álmot látott, vagy csak képzelődött, hogy amint megvirrad, ő onnan elkerül…

Felsejlett a hajnal. Szokatlan érzésre ébredt. Frissnek, fiatalnak érezte magát, de közben valami viszketett a hátán, aztán meg húzta is hátrafelé. Miközben peckesen egyet–kettőt előrelépett, suhogást hallott maga fölül.

Az istálló ajtaját, a megszokottól eltérően, nyitva találta. Vonzotta a derengő fény, lila köd terjengett odakinn, hát kíváncsian kifelé lépdelt. Hátán a feszítő érzés fokozódott, mintha ott is lábai nőttek volna. Kiért az istállóból, felnézett a hanyatló holdra, és oda kívánkozott, a tágas, kékeslilán felkínálkozó, hatalmas levegőégbe.

Ekkor a hátán az a valami magától életre kelt, és a csapkodó szárnyak levegőbe emelték…

ÉLŐ REKLÁM

Az éjszaka csillagok tűpettyeivel teleszórt, mélyfekete palástot borított az alvó város fölé, óvón, védelmezőn betakarva azt, elfedve a mindennapok hívságát és szennyét. Az utcákon csend honolt, melyet csak itt–ott tört meg valami apró nesz, eltévedt galambok szárnyának suhogása, vagy a lusta szél által időnként meglibbentett száraz falevelek zöreje.

Az utcasarkon régi, kicsit elferdült vas hirdetőoszlop álldogált, mintha a múlt századból felejtették volna itt. A ráragasztott reklámszövegek és plakátok ugyanakkor modernek voltak, mindazokat a friss információkat hordozták, amelyekre az ember egyáltalában nem kíváncsi, vagy már unásig ismer, néha azonban mégis odakapja a szemét, amikor valamit kirívóan különleges tálalásban láttatnak vele, vagy épp ellenkezőleg, az ostoba tartalom készteti megállásra és rácsodálkozásra.

A hirdetőoszlop felől váratlanul roppanó, reccsenő hang hallatszott, mintha csak az öreg jószág elferdült derekát próbálta volna kiegyenesíteni. A vasalkotmány megrázkódott, kiterebélyesedett, úgy látszott, szét akar durranni, de nem ez történt. A legnagyobb plakátról, amely tejcsokoládét reklámozott, a maga teljes valóságában földre huppant a mogyorómintás, lila tehén. Lábai szétterültek a járdán, de szerencsére nem sérültek, így az állat egy pillanat múlva nehézkesen talpra állt. Újabb reccsenés hallatszott, és egy tűzről vagy inkább plakátról pattant, österreichisches Fraulein pottyant az állat mellé. Ügyesen a talpára esett, dirdli ruhája ujját meg a sokrétű ráncos szoknyát leporolta, eligazította magán, majd a hűvös nyáresti levegőtől megborzongva, körülnézett. Az előtte elterülő utcarészletet már úgy ismerte, mint a tenyerét, hiszen hetek óta mást sem látott, akár behunyt szemmel is végig tudott volna menni a járdán a következő belátható sarokig, de mindig is furdalta a kíváncsiság, mi lehet a sarkon túl. A tehénre nézett, amely mellette álldogált. Az eltelt pár hét alatt, amit a plakáton töltöttek, nagyon megszokták egymás közelségét.

– Biztosan te is vágysz már egy kis változatosságra, nézzünk körül, használjuk ki a lehetőséget – mondta a lány a tehén felé fordulva, de tulajdonképpen a saját vágyainak adott hangot, a maga kívánságát mondta ki.

Az állat helyeslő beleegyezésének úgy adta jelét, hogy hangosan elbődült. A szemközti ház földszinti lakásában éppen akkor fordult másik oldalára a szabadnapos buszsofőr, aki álmában a tengerparton nyaralt, és nagyon meglepődött, amikor a kívánatos bikinis lányok egyike, kérdésére, hogy meginna–e vele egy koktélt, tehénbőgésre emlékeztető hangot hallatott. Az álomban minden lehetséges, gondolta az álmodó, és egy ilyen semmiség miatt egyáltalában nem akaródzott neki felébredni, különösen, hogy másnap tovább alhatott a szokásosnál.

A mogyorómintás lila tehén és a lány eközben elindultak, hogy megnézzék a várost. Rögtön a sarkon túl, kis park terült el, néhány paddal, egy–két virágágyással. Nem félelmetes és nem sötét, fiatal fáit nemrégiben ültethették, és a fű is újonnan vetett, hersegő, friss zöld volt.

– Jófelé indultunk, itt egy kicsit legelhetsz is – mondta a lány, és a tehénnel egyenesen a füves rész felé vették az irányt.

Amíg az állat jóízűen, kérődzve harapdálta a füvet, a lány az ismeretlen virágokat nézegette, szagolgatta. Rájött, hogy ezt sem ismeri, és amazt sem látta még. Náluk, fenn a havasi legelőn, nem ilyenek díszlettek. Letépett pár szálat a különleges virágokból, majd míg várta, hogy a tehén jóllakjon, leült egy padra. Egyszer csak egy hadonászó, kiabáló ember tűnt elő a sötétből.

– Álljon fel onnan, az az én padom! Maga csak most jött, én meg hetek óta azon alszom. Nem vette észre, hogy ott a takaróm a pad alatt?

A lány tényleg nem vette észre a földre szórt ruhahalmot. Szabadkozó mozdulatot tett, az idegen értésre adva, hogy már mennek is, nem akarja ő bitorolni a más padját. A tehén jóllakott, így továbbálltak. A hajléktalan padlakó valaha kertész volt. Ahogy a lány elment a tehénnel, azonnal feltűnt neki a letaposott, legázolt fű, a lefejezett, csupasz virágszárak.

– Hé, álljanak meg, maguk kárt okozak a parkban! – kiabált utánuk, de a lány nem hallotta, vagy csak nem értette az idegen hangzású szavakat, s hamarosan, a lila tehénnel együtt, már messze járt.

A tehén jóllakott volt, de a lány megszomjazott. Ahogy távolodtak a hirdetőoszloptól, egyre–másra újabb és újabb, szokatlan fények és árnyak tűntek elő a sötétből, a gyér világítású utcai lámpák fénykörében. Az árnyak hatalmas, többemeletes házak voltak, melyek vészjóslóan magasodtak a két kis alak fölé, a villódzó fények kirakatok üvegei mögül törtek elő, és késztették bámészkodásra a pásztorlány csodálkozástól tágra nyílt, káprázó szemét. A hirdetőoszlop környékén nem voltak sem magas házak, sem fényes kirakatok, ehhez nem volt szokva, itt új volt számára minden. A tehén nem nézett semerre, csak leszegett fejjel, a tele has jóleső bódulatában, bambán poroszkált a lány mellett. Ekkor megint egy csendesebb utcaszakaszhoz értek, és a lány félhomályos helyiséget látott az üvegajtón túl, ahol egy pult előtt magas lábú, kerek székek, mögötte tükrös háttér, és színes folyadékkal teli üvegek sorakoztak. A helyiségben nem látott mást, csupán egyetlen embert, aki talán a tulajdonos volt, vagy egy alkalmazott. A férfi a pultra borulva feküdt, a lány remélte, nem halott, csak pihen. Benyitott és köszönt, mert úgy szokás:

– Guten Abend!

A férfi felriadt a hangra. Aztán csak bámulta elkerekedett szemekkel a lányt, aki a hűvös hajnali órán rövid ujjú, tarka pruszlikos dirdli ruhában, mezítláb állt a pult előtt, az ajtóban meg egy mogyorómintás lila tehén busa feje furakodott be a bárba. A lány a csapra mutatott, megértette, szomjas. Elővett egy üveg üdítőt, felbontotta, s a pohárba töltött italt a lány felé nyújtotta.

– Danke schön!

A lány, miután ivott, már ki is fordult az ajtón, a tehén talán ott sem volt, de a férfinek csak ekkor jutott eszébe, hogy ingyen szolgált ki egy vevőt. Mit mond majd a főnöknek? Úgyis épp a napokban kapott egy komoly figyelmeztetést, hogy ne merjen még egyszer potya italt adni a barátainak, mert elbocsátás lesz a vége. Idáig ért a gondolatmenetben, amikor nyílt az irodaajtó, és a főnök lépett ki rajta. El is felejtette, hogy még bent van, késő éjszakába nyúlóan a számlákat böngészte. Meglátta az üres üveget és a poharat.

– Ki volt a kései vendég? – kérdezte.

– Egy osztrák lány, lila, mogyorómintás tehénnel – szaladt ki a csapos száján.

– Te bolondnak nézel engem? – csattant fel a főnök. Biztosan megint valami haverod volt itt, vagy a nőd. – Legalább fizetett?

– Igen, persze… – felelte a rajtakapott csapos, és amikor a főnöke elfordult, gyorsan becsúsztatott egy papír ötszázast a kasszába.

A lány a tehénkísérettel ezalatt egy kis térhez ért, melyet körben alacsony kőkorlát szegélyezett, középen pedig apró medence árválkodott, benne a sekély, poshadt víz tetején, hervadó vízililiomok lebegtek. A lány a kezével elkotorta a víz színéről a leveleket, majd a tehén fejét szarvánál fogva a medencébe nyomta. Az állatnak a szokatlan itatóból ugyanolyan jólesett az ivás, mintha a patakból oltotta volna a szomját.

A lány ekkor jobban körbenézett. A kőkorlát távolabbi végén egybefonódó fiatal párt vett észre. Eddig fel sem tűnt neki, hogy nincs egyedül, mert a fiú és a lány olyan csendben voltak. Érezte, hogy a két fiatal rábámul, vagy tán a tehenet nézik, de hát mindegy is, az állatnak is joga van, hogy igyon, ha szomjas. Nem törődött velük, de igazán zavarni sem akarta őket, így visszafordult, s a tehenet is magával húzta. Amikor eltűntek, a fiú szólalt meg először:

– Káprázott a szemem, vagy te is láttad?!

A lány tétovázva válaszolt:

– Én, amióta szerelmes vagyok, gyakran hallucinálok. De ez most olyan valóságosnak tűnt, mogyorómintás, lila tehén a pásztorlánnyal…

Eközben a lány és a tehén visszafelé indultak az eddig megtett úton. Jó irányérzékkel, lépésről–lépésre felfedezve az odafelé látott épületeket, kirakatokat, a kis parkot, visszataláltak a hirdetőoszlophoz. Az öreg vashenger egyet reccsent, egyet roppant, és a kisimult plakáton hamarosan ismét ott mosolygott a dirdli ruhás, piros arcú, szőke pásztorlány, aki tehenével fáradhatatlanul kínálta a mogyorós, lila csomagolású tejcsokoládét…

ODA, ÁT

Már szinte elviselhetetlen volt az érzés. Muszáj volt tennie valamit, hogy ez megváltozzon. Kerül, amibe kerül…

Így indult neki. A göröngyös földhöz tapadó száraz fűszálakat kis idő elteltével egyenletesen sima talaj váltotta fel, amin könnyebb volt a haladás. Ment, csak ment rendületlenül, mivel a kitűzött cél ott lebegett a szeme előtt. Egy idő után már nem is érzékelte, mióta van úton, csak arra összpontosított, hogy minél előbbre jusson.

Közben bealkonyodott, de őt ez sem tudta megállítani. Váratlanul, talán mert fáradt volt és elkalandozott a figyelme, vagy csak a sötét tette, nem lehet tudni, valami viharféle száguldott el közvetlenül az orra előtt. A bal oldali irányból érte az inzultus, amitől hátra tántorodott, és csak nehezen nyerte vissza az egyensúlyát. Meg kellett állnia, pihennie egy kicsit. Csak ezután tudta folytatni útját az eredeti irányban, kitűzött célja felé.

Apránként kivilágosodott, a hajnali fényben jobbak lettek a látási viszonyok. Ettől ő is erősebbnek érezte magát. Pedig előző este nem is pihent igazán, csupán a tempóból vett vissza egy keveset.

Már jó ideje haladt, amikor az előző napi rettenet megismétlődött. Olyan hirtelen, hogy szinte fel sem fogta, ismét elszáguldott előtte valami. De most jobbról érkezett, és olyan sebességgel, hogy a lendület, a felkavart szélvihar hanyatt döntötte. Egyszerűen nem tudta visszanyerni az egyensúlyát. Hiába próbálkozott, sehogy sem sikerült. Így esteledett rá, ebben a tehetetlen állapotban. A sok kísérletezéstől teljesen elgyengült. Már azt hitte, útja itt, egyszer és mindenkorra véget ér, amikor valahogy mégis talpra tudott állni. Sokáig mozdulatlanul gyűjtötte az erőt, hogy folytathassa, amit megkezdett. A hajnal megerősítette, s attól, hogy látja a környezetét, elszántabbá vált.

Csak ment tovább, haladt rendületlenül, és lám, a sok erőfeszítés meghozta a gyümölcsét. A levegő érezhetően nedvessé vált, jólesőn csiklandozta az orrát. Hamarosan megérkezik – nyilallt belé a felismerés. Öröm és bizakodás járta át minden porcikáját. Vége a nélkülözésnek, újra valódi elemében érezheti majd magát.

Ekkor váratlanul hatalmas valami tornyosult elébe, és a levegőbe emelte. Sok mindent átélt az elmúlt napokban, de ehhez foghatót nem. Egyidejűleg furcsa zörejeket is hallott, amit eddigi életében még sohasem.

– Jaj, te szegény, már majdnem a vízbe értél! Pedig úgy látom, már ha jól emlékszem a biológiai tanulmányaimra, te nem mocsári teknős vagy. Gyere kedves, segítek. Visszaviszlek a száraz oldalra, nehogy sokat kelljen talpalnod ezen a forgalmas útszakaszon…

LASSÚ TEMPÓBAN

Puritánul élek, egyebem sincs, csak a házam. Mégsem elégedetlenkedem. Lassú tempóban csordogál az életem.

Persze eljutok így is mindenüvé, ahová csak vágyom. A vágyaim egyszerűek, nem elérhetetlenek.

Társaságom alig van, az ismeretségi köröm kicsi.

Mint szinte mindenkinek, ellenségem nekem is van, noha igyekszem nem útjába kerülni senkinek, és szándékosan nem korlátozom senki mozgásterét. Ha mégis valaki „belém botlik”, azt csakis a sors akarhatta úgy.

A látásom széles körű, a figyelmesség lételemem, ami sokszor jól is jön, hiszen mindenki tudja, hogy az éles látás – különösen előrehaladott korban – akár életet menthet.

Csendesen éldegélek, ilyen téren ellenem még sohasem merült fel panasz.

Annak ellenére, hogy alig vesznek észre, azt hiszem, mégis képes vagyok nyomot hagyni magam után.

És ha elmúlik az életem, akármilyen szegény vagyok, mégis marad utánam valami.

Ha más nem, az egyetlen kincsem, vagyonom biztosan megmarad: a megüresedett, meszes falú, hófehér csigaház…

IRIGYSÉG

Kinéztem az ablakon. Már világosodott. Köd szitált, nedves, tipikus őszi idő volt. Szinte hallani véltem, amint a hideg szélben hangos, ismétlődő csattanással egymáshoz verődnek a csonttá kopaszodott fák vizes ágai.

Számomra megkezdődött a nap, el kell indulnom a munkahelyemre. Pedig ilyen időben még a kutyát sem kergetik az utcára. Az ám, a kutyát nem is!

Pillantásom az ablakról, az ágyam lábánál, meleg takaróján hangosan szuszogó kutyámra esett. Az esti vacsorától még mindig félreálló hassal, kiterülve alszik, lába néha megrándul. Talán álmában nyulat kerget…