A fordítás alapját képező kiadás:

Pavla Horáková

Teorie Podivnosti

Argo, 2018

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

J. Hahn Zsuzsanna

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító az eredeti alapján:

Varga Balázs

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

A kötet fordítását a Cseh Köztársaság

Kulturális Minisztériuma támogatta.

ISBN 978-963-9866-11-9

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2018 by Pavla Horáková

© Hungarian translation 2021, J. Hahn Zsuzsana

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

1.
Kommunikációról, tereptörésekről és életközépi válságról

Végignéztem a százéves bérházakon, amelyek között már annyi éve járok munkába. Homlokzataik a talajnál feketék, majd minden egyes emelettel egyre világosabbak, ez is bizonyítja, hogy a levegő károsanyag-koncentrációja a talaj szintjén a legmagasabb. Tudat alatt visszatartottam a lélegzetem.

Itt és a környező utcákban már évek óta nem lakik senki. A földszinti üzletek üresen állnak, vagy gyanús bizniszeknek adnak helyet, ezek is villámgyorsan váltják egymást. Sehol semmi zöldfelület, itt nem marad meg más, csak a mocsok. No meg az Interdiszciplináris Antropológiai Intézet.

A közlekedési lámpa négyszeres sebességgel kezdett kattogni, és zöldre váltott. Az úttesten keresztül a fémajtó felé vettem az irányt, mely a hetvenes évekből maradt ránk, és feltűnően elütött a neoreneszánsz homlokzattól. Minél közelebb értem, annál erősebben éreztem, mennyire taszít. A mindennapos bejárás tíz éve alatt, gyakran a hétvégéket és szabadnapokat is beleértve, viszolygás gyülemlett fel bennem az egész épülettel és mindazzal szemben, amit megtestesít. Legjobban mindig reggelente telepedett rám, a bejárati ajtónál, ami alumíniumkilincsével és drótozott üvegtáblájával úgy nézett ki, akár egy panelházé a normalizáció idején. Ennyi év alatt a kezem bizonyára gödröt koptatott már a kilincs fémébe.

Utoljára még vettem egy lélegzetet a főút levegőjéből, és beléptem a sötét előtérbe. Az a szag odabent évek óta változatlan. A kinti levegő exhalációja, molyirtó és pára, a portás kuckójába ivódott cigarettafüst (bár tilos a dohányzás, ezt senki nem tartja be) és instant kávé illatának keverékéből áll össze. Az ősöreg Tesla Merkur szemcsés, fekete-fehér képernyőjének vibrálását mostanra egy újabb modell egységesebb fénye váltotta fel.

Mint mindennap, köszöntem a félkarú Kožnar úrnak, akit csak Čonka úrként emlegetünk. Olyan rég szolgál itt, hogy egyetlen alkalmazott sem emlékszik más portásra. Kožnar úr szolgált itt egy tucat főnök alatt, megélte az intézet öt névváltását és kétszeri bezárását, majd újranyitását annak függvényében, ahogyan a politikai hangulat változott az épület falain túl.

A másik ilyen konstans személy az intézet könyvtárosa, Valerie Hauserová. Kevesen gondolnák első ránézésre, hogy a fehér, műszálas köpenyt viselő, jellegtelen, hatvanas nőnek van az intézetben a legmagasabb végzettsége és képesítése. Hauserová docens asszony néhány évig igazgató volt itt. Aztán, még a mandátuma lejárta előtt, egyik napról a másikra lemondott. Minden, folyamatban lévő kutatást abbahagyott, a feljegyzéseket kiselejtezte, és áthelyezte szerény személyét és a legszükségesebb személyes tárgyait egy kisebb, szegényesebb kilátású és bútorzatú irodába.

Személyes okokból lépett vissza. Az egy szem fiát, a magának való és nagyon tehetséges fiatalembert ugyanis nem sokkal korábban eltűntnek nyilvánították. A mai napig nem került elő. Valerie soha nem beszélt erről önszántából, és néhány hiábavaló próbálkozás után, hogy erre tereljük a szót, már inkább senki nem kérdezősködött. Nap mint nap ő ér be elsőként a munkába, már hét óra előtt, és háromkor zárja a könyvtárat. A dolgozók ugyan panaszkodnak a nyitvatartási idő miatt, ami nem igazán fedi azt a munkaidőt, amit megszoktak, de a morgolódás nem vezetett semmire, a körülmények változatlanok maradtak. Néha beugrom hozzá reggelente, ha nincs erőm vagy kedvem dolgozni.

– Iszol velem egy zöld teát? – mordult rám dohányos hangjával még az ajtóban. – Még forró a víz.

Itt valami nem stimmelt. Soha nem láttam Valeriét olyasmit enni vagy inni, aminek köze lett volna az egészséges táplálkozáshoz. Nem rejtette véka alá az újkori vívmányokkal szembeni megvetését. Naponta néhányszor főz magának egy török kávét üvegpohárba, olcsó, zaccos kávé forró vízzel nyakon öntve, két kockacukorral. Látva értetlen arckifejezésemet, a pohárra mutatott, benne a gőzölgő, haragoszöld folyadékkal.

– Egy kupica mentalikőr és forró víz. Bujkál bennem valami. Ne mondd nekem, hogy még sosem ittál ilyet, Ada!

Ahogy Valeriét ismerem, ezt az italt most találta ki. Eszembe jutott, hogy a reggelivel együtt ma fogat mosni is elfelejtettem. A mentás forró víz még jobb is lesz, mint a fogkrém.

– Kérsz bele cukrot? – Megráztam a fejem. – Rágyújtok az erkélyen, velem tarthatsz.

A barátságtalan könyvtári iroda a könyvtár melletti teraszra nyílik. Az utcára néz, úgyhogy nem épp idilli ott üldögélni, de egy olyan erős dohányos számára, mint Valerie Hauserová, kész főnyeremény.

A poros asztalkánál ültünk, és a méregzöld színben pompázó italnál melengettük a kezünket. Alattunk vánszorogtak az autósorok, a közlekedési lámpák által igazságos adagokra osztva. Közlekedési perisztaltika. A járművek sávjai összehúzódásokkal haladtak egyik lámpától a másikig, majd újra megálltak. Aztán azon nyomban újra. Ahogy a tápcsatorna tartalma, úgy a járművek is bűzlő gázokat produkáltak. Szinte hiábavalóságnak tűnt még több füstöt belélegezni és a légtérbe bocsátani. Vagy éppen ellenkezőleg: a környezet olyan vigasztalanul mocskos volt, hogy már nem számított, belélegez-e az ember még néhány tucat rákkeltő vegyületet vagy sem.

– Mi van Roberttel, tudsz róla valamit? – kérdezte aztán Valerie.

– Semmit.

– Az is jó – bólogatott, és hallgatott tovább.

Robert volt még néhány hónappal korábban az úgynevezett komoly kapcsolatom. Akkor ismertem meg, amikor már a hócipőm tele volt a lángelmékkel, akik még egy polcot sem képesek felfúrni a falra. Találtam egy fickót, aki ugyan csak szakmunkás végzettséggel rendelkezett, mégis felnőtt kiállású és izmos volt, saját céggel meg autóval, és cseppet sem érdekelte az én két doktori címem. Megszoktam nem túl bonyolult maszkulinitását, és meggyőztem róla magam, hogy az a valódi élet, ha elfojtom a vágyaimat, az tesz jobb emberré és felnőtt nővé. Hétvégenként a sportközvetítések alatt Rettigová híres receptjei alapján főztem, a vécé alól feltöröltem a cseppeket, éjszakánként pedig titokban füldugóval feküdtem le, hogy a horkolásától bírjak aludni. Megszoktam, megtanultam szeretni őt, és valahogy számítottam rá. Mikor utoljára láttam, valamilyen iratokat nyomtatott ki otthon. Nem is érdekelt, mi az, inkább csak véletlenül tévedt rá a tekintetem. Erkölcsi bizonyítvány volt, amit frissen készített magának. Hamis. Egy feltételesről tudtam. A többi ítéletről és a végrehajtásokról sokkal később szereztem tudomást, addigra Robert már felvette a nyúlcipőt. Előtte még sikerült elvinnie minden holmiját, meg ezt-azt az én cuccaim közül is. Nem tudom, melyik országban bujkál most a kiadatás elől. Azt a pénzt, amit tőlem vett kölcsön, hogy autókba, meg ki tudja, még mibe fektesse be idióta módjára, már nem látom viszont többé. Remélhetőleg őt sem. Tulajdonképpen örülök, hogy lelépett. Csak nem tudom megbocsátani magamnak, hogy képes voltam szembeszegülni az elveimmel, hogy alkalmazkodtam hozzá, és főleg a konvenciókhoz. Nem maradt utána más, csak néhány tiplilyuk a falban, meg egy tátongó seb annak a helyén, ahol az emberekbe vetett bizalmam volt valaha. Egyszer szívesen kiszámláznám neki az elvesztegetett életem költségeit.

– Mindaz, ami most történik veled, csak azon csodák prológusa, melyeket majd még felfed az idő – vigasztalt akkoriban Valerie. Azóta is várom.

Lenéztünk a zajos kereszteződésre. Az autók, az emberek, az áru, a gondolatok, mind vándorol egyik helyről a másikra. Ha valami megszakítja ezt a vándorlást, nagy a baj. Így magyarázta nekem érzékletesen a pszichológusom, mikor a lelkemre kötötte, hogy beszéljek a problémáimról, ne szabjak gátat a mondanivalómnak.

– Feltűnt, hogy ebben az utcában nem marad meg semmi, csak a mocsok – mutattam le. – Mondjuk, ott a sarkon, az éjjelnappali. Hány üzlet váltotta ott egymást az utóbbi években? Erre az is bezárt.

– Úgy van ez, mint az erekkel, szívem. – Hauserová docens asszony kifújta a cigarettafüstöt. – A főút egy beteg ütőér, ahova csak méreganyagok áramlanak, úgyhogy lerakódnak a falára. Mintha letapadnának benne a koleszterindarabkák. Na, és ezekre a placcokra aztán további csúfságok halmozódnak fel. Ezért vannak itt a környéken csak szexshopok, zacik meg játéktermek. A mocsok a mocsokhoz ragaszkodik – fejezte be, és kifújta a maradék füstöt.

– Ezek a kétes üzletek ragaszkodnak az olyan utcákhoz, amik a dombról vezetnek lefelé. Észrevetted? – folytattam az elmélkedést. Vegyünk például egy olyan utcát, ahol pékségek, kávézók, papírboltok és hentesüzletek vannak – amíg sík a terület. De amint elkezd lejteni, hemzsegnek az átmeneti éjjelnappalik, bárok, turkálók, esküvői ruhakölcsönzők és bizományi üzletek.

Valerie elgondolkozott.

– Az emberek valószínűleg nem szívesen járkálnak fel-alá; se a vásárlók, se a vállalkozók. Talán ott alacsonyabbak a bérleti díjak. És ha hamar akarsz nyitni egy boltot, és az kell, hogy minimális befektetéssel gyorsan visszajöjjön a pénzed, lepukkant helyen pillanatok alatt találsz üzlethelyiséget.

– Vagy a dombon semmi jó nem marad meg a gravitáció miatt – tettem hozzá. – A minőség vagy marad a csúcson, vagy lecsúszik a völgybe. A lejtőn pedig csak valami különösen nyálkás és ragadós cucc tapad meg, és az sem sokáig.

Valerie megveregette a vállam.

– Ezt talán megemlíthetném a mai meetingen, mit gondolsz? – kacsintottam rá. – Foglalkozik itt valaki lokális antropológiai geográfiával? Jó téma lehetne a kutatásához: A szociálisan patologikus jelenségek hatása a tereptörésekre városi környezetben.

– Ez elég nagy baromság ahhoz, hogy pályázati pénzt kapjunk rá. – Valerie köhögött a röhögéstől. Nekem nem volt nevethetnékem. A kutatásom már egy ideje megrekedt, és nem voltam képes továbblendülni vele.

– Na, jól van. És köszi a zöld teát – keltem fel, hogy indulok.

– Nincs mit – válaszolta Valerie –, és kitartás!

Hányszor hallottam vagy mondtam én magam ezt a szót az utóbbi időben? Eljön az életben a pillanat, amikor a barátok búcsúzáskor már nem azt mondják egymásnak, hogy „vigyázz magadra”, hanem hogy „kitartás”? Vagy csak a pillanatnyi érzelmeim befolyásolnak, így mindenhol nehézségeket látok, akárhová nézek? Talán a folyton emlegetett életközépi válság jelentkezik nálam, csak éppenséggel az én esetemben korábban érkezett, mint hogy tapasztalatot szerezhettem volna a javakból, amik az élet közepéhez tartoznak. Öltözködhetsz és viselkedhetsz fiatalosan, kitolhatod a felnőtté válást és a vele járó kötöttségeket, de az időt nem csaphatod be. Életem során elkezdtek már gyarapodni a veszteségek.

2.
Szimpátiáról, rendszerek kiaknázásáról és ingatlanokról

Minden az elképzelésből születik – jegyeztem le aznap reggel a füzetbe, ahova az álmaimat írom. Egy másodpercig néztem ezt a mondatot, aztán aláhúztam, és lecsaptam a jegyzetfüzet fedelét. Abban a pillanatban nagyszabásúnak tűnt ez a gondolat. Az ágyon ültem, és hunyorogtam körbe a helyiségben. A látóterembe kerülő összes tárgy tényleg előbb a fantáziámban létezett. A lakásom is eredetileg a vágyam tárgya volt csupán. Itt minden gondolatokból, álmokból és vágyakból jött létre, és abból a pénzből lett anyaggá, amit további gondolatokért kaptam. Azon vívódtam, hogy vajon az én fejemből pattant ki ez a kinyilatkoztatás, vagy olvastam valahol, és eltulajdonítottam. Inkább felkeltem, és elhúztam a függönyt.

Ez a kilátás megunhatatlan. Egy sor palota a katedrálissal, mind szépen a folyó fölötti fennsíkon elhelyezve. A postai bélyegek és képeslapok panorámája: csupán néhány szerencsefiának adatik meg, hogy ez a kilátás táruljon elé az ablakából.

Éhes voltam, de csak egy üres zacskót találtam a kenyértartóban. A vendégszoba ajtaja csukva volt. Ez azt jelenti, hogy az öcsém kialussza magát a lumpolás után, és még a kajakészletet is kifosztotta. Nálam alhat ilyenkor, ha nem lenne fedél a feje fölött. Mármint amikor épp nem él itt velem senki. Mint, mondjuk, most. A tesóm általában marad pár hetet az én kontómra, aztán megint elhúz valakihez, aki elcsábítja. Nemtől, kortól, nemzetiségtől és alkattól függetlenül. Az öcsém, Gregor a szenvedély késői gyümölcse, vagy a fogamzásgátlás csődje. Segített a szüleimnek elhalasztani házasságuk válságát, csakhogy a forradalmat követő, kapkodó években kicsit a terhükre volt, sok gondjuk akadt az új karrierjükkel és a neurózisukkal. Így aztán jobban húz a nővéreihez, mint a szüleinkhez. Főleg hozzám, talán mert Sylva már évek óta külföldön él. Egyikünket sem tervezték. Nevezhettek volna minket Balesetnek, Hibának és Tévedésnek, ahogy valószínűleg a kortársaink többségét. Talán az emberiség többségét.

A Petřín feletti őszi égbolt napfényes volt, nyugaton sápadozott a hátráló hold, akár egy leeresztett és széttaposott lufi.

Két és fél órával később a mentol és a szesz a torkomban emlékeztetett rá, hogy nem reggeliztem. Kinyitottam az irodát, ledobtam a táskám az ablakpárkányra, és bekapcsoltam a számítógépet meg a rádiót. Egy női hang jelentette:

…További híreink itthonról: Šumperki rendőrök szokatlan villámcsapás ügyében nyomoznak. A viharban, mely a múlt hónapban csapott le a térségben, elektromos kisülés ért egy csoport, fa alatt éjszakázó tehenet. Az összes állat elpusztult. Az Állatorvosi Kamara szakemberei megállapították, hogy ilyet még soha életükben nem láttak. A hársfa alatt elpusztult az egész, húsz állatot számláló marhacsorda. A gazda 300 ezer koronára becsüli a kárt. A szakemberek véleménye szerint annak a valószínűsége, hogy villámcsapás érjen egy teljes csordát, nagyon kicsi, de nem kizárt. Ha az állatok közel állnak egymáshoz, a nedves föld vezetheti közöttük az áramot. Most pedig sporthíreink következnek...

Kikapcsoltam a rádiót, mert közben már fénylett a számítógép képernyője, lefutottak a frissítések, és megnyíltak a programok. Az asztal közepén A VIZUÁLIS KOMPATIBILITÁS SZUBJEKTÍV ÉSZLELÉSE munkacímű dokumentum ikonja világított. A habilitációs anyagom. Keresztülvittem ezt a témát, de őszintén szólva elbizonytalanodtam, és a hipotézis lassan kicsúszik a kezem közül. Tapasztaltabb kollégáktól azt a jótanácsot kaptam, hogy olyan anyagot válasszak, ami személyesen nem érdekel annyira, és amihez semmilyen érzelmi kötődésem nincsen. Csakhogy én tisztességes akartam lenni a kutatási tervemben, és olyasmivel akartam foglalkozni, ami igazán lelkesít. Leegyszerűsítve: a munkám célja kiszámolni, mennyire valid, hogy automatikusan szimpatikus leszel egy másik embernek, ha neked szimpatikus ő, és fordítva. Mégpedig kizárólag az arcvonások és arckifejezések alapján, még azelőtt, hogy a vizsgáltak bármelyike szólásra nyitná a száját. Kicsit olyan, mint egy dupla halo-effektus, de nem egészen.

Bámultam a dokumentum ikonját az asztalon, és azon gondolkoztam, ne ugorjak-e ki inkább valami ennivalóért. Akkor kivágódott az ajtó, és belépett a kollégám, akivel osztozunk az irodán. Túlnyomórészt nem igazán találkozunk emberekkel az intézetben, mert sokuk több munkahelyen dolgozik, és mellette még az egyetemen is tanítanak. Valaki folyton terepen van vagy kutatási szabadságát tölti.

– Hogyhogy itt vagy ilyen korán reggel? – kezdte már az ajtóban. Ivan Mrázek általában nem bukkan fel az irodában tizenegy előtt, ezért meglepte, hogy már kilenckor itt ülök. Ma kivételesen korábban érkezett, mert elérte a reggeli első buszt határ menti szülőfalujából. Néhány éve szépítgeti már az örökölt nyaralót a Jeseník-hegyvidéken. A nagyszülei németektől kaparintották meg a házat jó olcsón, a háború után. Száz évvel ezelőtt egy rendes, népes faluhoz tartozott, most magányosan áll. Ivan álma kezdetektől fogva az volt, hogy panziót csinál belőle. Minden szabadidejét és jövedelmét a rekonstrukcióra fordítja. Amint beindul az üzlet, búcsút int a tudománynak, hegyi fogadósként éli világát, családot alapít, lesz kutyája meg macskája, és boldogan él, míg meg nem hal.

Soha nem rejtette véka alá: számára a tudomány a legkönnyebben járható út, hogy érvényesüljön a társadalomban. Nem mert volna egy multinacionális cégnél elhelyezkedni, mert nem nagy munkabírású, nem versengő közegre és vállalati kultúrára termett ember. Hozzám hasonlóan. Csakhogy a saját vállalkozás indításához nem volt elég tőkéje. Nem maradt más hátra, mint az állami szektorban elhelyezkedni. Már tanulmányai során arra jutott, hogy az akadémiai szféra lesz az, ami a legnagyobb szabadságot és teret biztosítja neki, hogy kitűnjön – és ha szorgosan iparkodik, elfogadható jövedelmet is. Néhány, tanársegédi állás az egyetemeken, fizetés az intézettől, publikációk, fordítások, külföldi utazások napidíjai – ezt mind összevetve szép megtakarításra tett szert, méghozzá stresszmentesen, ami a felelősségteljes funkciókról nem mondható el. Ráadásul egész szórakoztató a kutatása. Az adverz jelenségek előfordulásának valószínűségén dolgozik, más szóval: azt vizsgálja, hogy a gyakorlatban valóban és bizonyíthatóan működik-e Murphy törvénye, vagy ez csak szubjektív benyomás.

A lehető legkevesebb erőfeszítés befektetésének technikája kifizetődik neki az akadémiai szférában, kamuflázsán ráadásul még a felettesek egyike sem látott át. Senki nem vonta kétségbe a munkamorálját, a kutatási eredményeit, a publikációit vagy az oktatási stílusát. Miért is tenné? Mindenki inkább visszafogja magát – nehogy valaki túlságosan is utánajárjon az eredményeiknek. Így megy ez nálunk, az intézetben már egy pár éve. Egyébként valahogy így volt a mi generációnk már a tanulmányaink idején is. A fordulat után kipenderítették az egyetemről a kommunista kádereket, és visszatértek azok az oktatók, akik korábban nem adhattak elő. Sokan már nem igazodtak el közülük az akadémiai környezetben. Professzor- és docenshiány lépett fel, úgyhogy a tanársegédek tartottak előadásokat, a tanári helyeket pedig valahogy befoltozták. Minden pedagógus félt, hogy a régi rend barátjának titulálják, és inkább szemet hunyt, így a hallgatói szabadság már az anarchia határát súrolta.

Olyan korban szereztem a diplomámat, amikor a tanárok úgy tettek, mintha tanítanának, a hallgatók meg úgy tettek, mintha tanulnának. A vizsgákon aztán úriemberként tartották magukat az egyezményhez: „Mi átengedjük önöket, cserébe nem panaszkodnak, hogy nem tanítottunk semmit.” Az előadók gyakran olvasták fel az előadásaikat saját diákkori jegyzeteiket tartalmazó, maszatos füzetekből. A hallgatók szorgosan lejegyzetelték a harmincéves bölcsességeket, aztán visszamondták a vizsgákon. Alig hajítottak ki valakit, azt sem az ismeretek hiánya, hanem az általános hallgatói alkalmatlanság miatt. A beiratkozottak többsége így nálunk, a karon végül sikeresen ledoktorált. Csak a tényleg leghülyébbeknek kellett időről időre vizsgát ismételniük. Az egyetem értékelése pedig egyre csökkent a nemzetközi összehasonlításban.

A forradalmat követő évek elmúltak, a viszonyok pedig kezdtek megkérgesedni. Valami mégis megmaradt az eredeti káoszból a főiskolai oktatásban, főleg az eldugott tanszékeken. Mondjuk, épp Ivan szemináriumainak szintjét illetően nincsenek illúzióim. A mondást, miszerint aki nem tudja, tanítja, a való élet írta. És kicsit félek, hogy rám is vonatkozik. Bár komolyan veszem a munkámat, nem tudok szabadulni az érzéstől, hogy minden minősítésemet színlelem, és pillanatokon belül szégyenszemre lelepleződöm. Állítólag ez a diagnózis jellemzően utoléri az olyan neurotikusokat, mint én. Imposztor-szindrómának hívják. Az utóbbi időben szinte semmiben nem vagyok biztos. Ivan viszont valószínűleg nem kételkedik magában.

– Képzeld el, a hanušovicei burkoló két fürdőszobában széltében ragasztotta fel a csempét, és nem hosszában. Még jó, hogy időben észrevettem. Leverettem vele. Szerencsére írásos megrendelőlapom volt, úgyhogy a kár az ő cégét terheli. Az embernek muszáj ott állni a hátuk mögött, különben, amit csak bírnak, tönkretesznek – panaszkodott, miközben kenegette a kezét. Tutira ő az egyetlen férfi az ismerőseim közül, aki tart az íróasztalán egy tubus kézkrémet, és naponta néhány alkalommal bekrémezi a kezét.

Hétről hétre hallgatom Ivan építkezési történeteit, úgyhogy már nem is erőltetem meg magam érdeklődés színlelésével, hát még a részletekre való rákérdezéssel. Csak bólogatok, és olykor dünnyögök valamit. A renovációról és rekonstrukcióról tudok én is egyet s mást. Ahogy egy barátom egykor kijelentette közös harmincadik szülinapi bulinkon: „A mi nemzedékünk alaptémája az ingatlan.” A kilencvenes évek végén kezdtünk el önállósodni, akkor, amikor végre felszabadult a lakáspiac. A városokban javában zajlott a privatizáció, a restitúció, a kiárusítás, hozzá mertek nyúlni a regulált bérleti díjakat szabályozó rendelethez, vásároltak, átadtak, spekuláltak, és kivételesen építettek is. A bérleti díjak szabályozása és a külföldiek Prágába áramlása a feje tetejére állította az albérletpiacot, úgyhogy a fiataloknak megérte lakást venni, és minden hónapban a banknak kifizetni a hitelre azt az összeget, amely egyébként a háziúr zsebébe vándorolt volna. Ily módon majdnem az egész nemzedék eladósodott már azelőtt, hogy muszáj lett volna, és összetört, kiszipolyozható és szabálykövető nemzedékké vált.

A többséggel ellentétben nekem szerencsém volt. Olcsón jutottam a vízparti lakáshoz, hasonlóan ahhoz, ahogy Mrázek a házhoz. A privatizáció alatt előnyösen vettem meg a nagymama három és fél szobás bérházi lakását. Elég volt csak renoválni. A munkásokkal való kínszenvedést még el lehetett viselni; rosszabb volt a földhivatali ügyintézés. Figyelmen kívül hagytam az illetékkel kapcsolatos kérvényt, így aztán egy évet várnom kellett, mire végre jóváhagyták, hogy enyém a lakás. Örömmel feledkeznék meg róla, csakhogy Ivan a panzióról szóló sztorijaival hétről hétre felidézi bennem azt a kínszenvedést.

– Még a padló miatt is kénytelen voltam reklamálni, mert az egyik sarokban két centiméterrel magasabb volt. Felszedettem a srácokkal a laminált parkettát, és még egy réteg betont lerakattam velük, ezt képzeld el!

Prágai lakhatását Ivan olyan takarékosan intézi, amennyire csak lehet. Kora és akadémiai tisztsége ellenére még mindig képes kollégiumban lakni. Megtalálta a kiskapukat a szabályok és előírások között, és évente beadta a kérelmet, hogy igényt támaszt az egyetemi szálláson való lakhatásra. Az új rendszerben is sikeresen alkalmazta a bevált szocialista mondást, miszerint: aki nem lop a közösből, a saját családját károsítja meg. Teljesen legális úton-módon sikerült kihoznia a lehetőségeiből a maximumot. Szentül megfogadtam, hogy drukkolni fogok neki a kidumált kiváltságaihoz, csak ne hencegjen velük túl sokat.

– És a lakkozót is rajtakaptam, hogy anélkül keni le az ablakkereteket, hogy előtte hőlégfúvóval leégette volna róla a festéket, fel tudod ezt fogni?

– Tudod, mit mondanak az építészek? – szakítottam félbe. – Hogy minden reggel véletlenszerűen ki kell választanod egy munkást és a megfélemlítés okán agyonlőnöd. Biztos nem lesz ártatlan. Megyek, veszek valami kaját. Rögtön jövök.

Van egy különös elhajlásom. Este, lefekvés előtt, mondjuk, amikor olvasok az ágyban, hihetetlenül megkívánom a reggelit. Ez nem sima éhség, amit elnyomhat egy kifli vagy egy banán. Egészen konkrétan forró teát kívánok, vagy tejeskávét, ropogós croissant-t, amerikai palacsintát juharsziruppal és vajas pirítóst narancslekvárral. Normális esetben semmi ilyesmit nem készítek magamnak reggelire, erre nincs idő, ráadásul soha nincs otthon egyszerre minden alapanyag. Legfőképpen pedig, reggelente szinte soha nincs is gusztusom ilyen ételekhez. Összeszűkült gyomorral ébredek, és többnyire csak magamba erőltetek egy szelet kenyeret valamivel. Éppen most jött el az ideje, hogy beteljesítsem a reggelire vonatkozó álmaimat.

Az autók úgy haladtak a város üregeiben, mint a galandféreg, melynek állandóan újabb és újabb részei nőnek. Átsiklottam közöttük, és bekanyarodtam egy nyugodtabb, de ugyanolyan vigasztalan utcába. A metró bejáratánál lévő árkádsoron, a pocsolyák között egy kiélt narkós ült, és az „El Cóndor Pasát”-t fújta furulyáján. Befogta a lyukakat hosszú, fekete körmű ujjaival, és unos-untalan vissza kellett ugrania a dallamban, mert nem találta el a hangot. A refrén után beleszívott szétcsócsált cigarettájába, és folytatta a kontár muzsikálást. A sarkon két drogos állt, egy fiatal férfi meg egy nő, az arcuk csupa sajgó seb, a nő szinte teljesen fogatlan, és a létező legtrágárabb módon veszekedtek. A parkoló autók között a járdánál állt, és az utca közepére hugyozott egy férfi.

Ezzel ellentétben a kávézó a szomszéd utcában tele volt szép, egészséges és fiatal emberrel. Mind egymagában ült egy asztalnál, előtte egy csésze kávé vagy gyümölcslé, és nézte a laptopja képernyőjét. A kávézó nemrég nyitott, és minden új trendnek megfelelt, ezért azonnal be is szippantott mindenkit, aki elsőként akart ott lenni.

A reggelire való boldog várakozásomnak véget vetett, hogy megláttam egy kollégámat az intézetből. Már nem tehettem úgy, mintha nem vettem volna észre. Patrik Sváček, aki a „tulajdonságok nélküli ember” néven is ismert. Azonnal felállt, hogy puszit adjon az arcom mindkét oldalára. Patrik is jól elnavigál a rendszerben. Bár a kezdetektől fogva nyilvánvalónak kell lennie számára, hogy nem egy tudományos típus, a szorgalom és igyekezet egy bizonyos elegyének köszönhetően sikeresen elvégzett minden iskolát, és bedolgozta magát az akadémiai szférába. Amit nem ér el elmésségével és általános műveltségével, azt megszerzi előzékenységre való hajlandóságával, mosollyal, bókkal, hasznos információkkal, kapcsolattal vagy apró figyelmességekkel. Ha jobban belegondolok, nem is az megy az idegeimre, mennyire számító, hanem inkább az, hogy milyen jól megy neki. Még a szociális intelligenciáját is kézikönyvekből és amerikai sorozatokból tanulta. Kicsit olyan, mint egy homunculus – az új ember prototípusa, akit valami laboratóriumban alkottak meg, és egyetlen programot töltöttek fel rá: a legelőnyösebb viselkedés állandó keresését és ennek rendszeres frissítését. Ez az ember soha nem nyilvánítja ki a saját véleményét, csak lelkesen hangoztatja, ami az adott pillanatban a legelfogadottabb a környezetében: legyen az a gazdasági fenntarthatóság, politika vagy az élelmiszer minősége. Soha senkiről nem volt egy rossz szava, nehogy ő maga rossz színben tűnjön fel; soha nem mondott semmi visszásat, nehogy véletlenül olyan érveléssel kelljen megvédenie álláspontját, amire nem készült fel előre. Ha valamilyen helyzetre nem volt érzelmi vagy érvelési mintája, lelépett a színről. Soha nem láttam rajta semmilyen spontán érzelmet – örömet, lelkesedést, vagy akár dühöt –, mindig kiértékelte a helyzetet opportunista szoftverével, és a megfelelő rekeszből elővette az adott érzelem külső megjelenésének imitációját. Őszintén szólva: főleg azért idegesített, mert engem is lépre csalt. Hogy nem láttam át a szitán azonnal? Az egészben viszont a legjobban az dühített, hogy még a vizuális kompatibilitás tesztemen is átment. Úgyhogy most minden rossz emberismeretemért izzó dühömet Patrik Sváčekre vetítettem.

– Meg kell kóstolnod ezt a dripet, mennyei – hívta fel a figyelmemet szakavatottan.

Patrik külső megjelenésében is eltért a többi kollégától az intézetben. Míg az akadémikusok többsége feltűnésmentes, praktikus ruházatot viselt, neki tökéletes volt a megjelenése, még a minőségi lábbelire és kiegészítőkre is adott. A frizuráját a divat szerint változtatta, ahogyan a barátnőit is. Mindegyikkel csak egy szezont bírt ki. Ahogy változott a trend, le kellett cserélnie a partnerét is. Borzasztó kínos, hogy egykor én is egy voltam közülük. Még fel sem ocsúdhattam, máris lecserélt egy új modellre, ahogyan a telefonját és a számítógépét is rendszeresen frissítenie kell. Így visszatekintve most a közvetett bizonyítékok összességéből az tűnik ki, hogy szerelmi állhatatlansága mögött be nem vallott homoszexualitás áll.

– Min dolgozol most tulajdonképpen, Patrik? – tereltem a szót a kávéról olyan témára, amiről képes voltam beszélni. Ő más részlegen dolgozott, úgyhogy nem voltunk napi kapcsolatban.

– Esélyes vagyok most egy tökéletes pályázatra, konzultálok róla a főnökkel, de nem jut eszünkbe semmi...

– Nekem talán van számodra valamim. Már régóta ez jár a fejemben. – Közelebb hajoltam hozzá, és lehalkítottam a hangom. – Mi lenne, ha megnéznéd, milyen evolúciós hatása van annak, hogy a férfi gyakran elalszik a nemi aktus után, míg a nő olyan hangulatba kerül, hogy még folytatná? – Értetlenül nézett rám, úgyhogy hozzátettem: – Azt mondanám, ez az ősközösségi társadalomból maradt fenn. Ha az alfahím gyorsan eliminálta magát a barlangban, jöhetett a következő, hogy az adott nőt végre kielégítse, észrevétlenül, érted? Ezáltal pedig a nő biztosíthatta a jövőbeli előnyeit arra az esetre, ha az első hím meghal, és a második alfahímmé lép elő a csoportban. Hasonló viselkedés figyelhető meg a csimpánzoknál is, vagy melyik majomnál.

Jött a pincérnő, és rendeltem.

– Szerintem ez csak evolúciós hiba lesz, értelmetlen elhajlás – ingatta a fejét Sváček, és eltartott kisujjal kevergette a kávéját. A közös múltunkra utaló célzásomat nem értette meg.

– Jól van, akkor, mondjuk, utánanézhetnél a felsőház és az alsóház állatövek szerinti összetételének, és egybevethetnéd a sima populációban való eloszlásukkal.

– Micsoda hülyeség ez! Erre senki nem ad pénzt.

– Én nem söpörném le az asztalról. Egyszer jó darabig számoltam, és érdekes eredmények jöttek ki, nagy kilengések két konkrét jegy esetében, ezzel szemben pedig feltűnő hiány két másikból. Persze már ha tulajdonítasz bármi jelentőséget az asztrológiának.

– Persze hogy nem, ez sarlatánság. Akkor a csillagjegyem szerint nekem is olyannak kéne lennem...

Pontosan, amilyen vagy, gondoltam.

– Ebben az esetben van számodra még egy ötletem. Épp most beszéltünk róla Valeriével, és eszünkbe jutott, hogy felkínáljuk a témát valakinek az intézetből.

Patrik felélénkült, mert a volt főnök neve azt sugallta, ígéretes témáról lehet szó. Csak elfogadott személyek véleményét és ötleteit vette figyelembe. Egyértelműen nem volt egy úttörő, még ha magát szerette is annak tartani. Hanem a biztonsági játék nagymestere.

– Az jutott eszünkbe, hogy a negatív társadalmi jelenségek hasonló helyeken ütik fel a fejüket.

– Mármint milyenek?

– Mondjuk, a kétes üzletek, mint a játéktermek, szexshopok, ezek gyakran ott helyezkednek el, ahol lejt az utca. Meg is van a címünk hozzá: A szociálisan patologikus jelenségek hatása a tereptörésekre városi környezetben.

Patrik nem tűnt lelkesnek.

– Semmi gond, akkor megtartom magamnak – vontam meg a vállam.

– Tényleg kóstold meg a dripet! Etiópia, friss pörkölés, helyben.

Rámosolyogtam, és átültem máshova.

3.
Álmokról, rendes pasikról és nominatív determinizmusról

Jellemző rám, hogy túltengenek az ötleteim, és mindenre van elméletem. Tudományos tanulmányok, forgatókönyvek, mesék koncepciója, társadalomjavító, megváltó tervek és hasonlók. Talán a személyiség valamilyen zavaráról van szó – nagyképűségről, Messiás-komplexusról, obszesszív-kompulzív zavarról, vagy valami ilyesmiről. A környezetem időnként jónak és megvalósíthatónak tartja az ötleteimet, de olykor csak ingatják a fejüket, és azt mondják, ha férjnél lennék, és gyerekeim lennének, nem gondolkoznék többet ilyen értelmetlen dolgokon. Ezt ellensúlyozzák olyan esetek, amikor sikerült egy szertelen elképzelést kamatoztatnom a munkában vagy átadnom egy kollégának.

De legkülönösebb ideáim számára megvan a sóvár és mohó felvásárlóm. Ez pedig a mérnök Aleš Drlík és cége, a DreamFactory s. r. o. névre hallgató startup. Ha az éber ötleteim hóbortosnak mondhatók, éjszaka a cenzúrázatlan tudatom lényegében látnoki alkotásokat produkál. Aleš Drlík akkoriban figyelt fel erre, mikor évekkel ezelőtt együtt éltünk.

Azok közé tartozom, akiknél a REM-fázis az alvás túlnyomó részére elhúzódik. Leszámítva az elalvás utáni húsz percet, amikor mély álmomból szinte semmi nem képes felébreszteni. Ha tényleg felriaszt valami, mondjuk, a telefon csörgése, néhány percbe is beletelik, mire a lelkem visszatér azokról a távoli vidékekről, ahová a lelkek járnak kóborolni, mikor elhagyják a testet. Az éjszaka fennmaradó részében élvezem, hogy megszakítás nélkül pereg a szemem előtt a film, szeretem a részletesen kidolgozott bonyodalmakat, és hogy idegen nyelveken vagy ismerős helyszínre telepített, alternatív díszletek között zajlik minden. Sokat utazom álmomban, leggyakrabban kötöttpályás járműveken. Az események lényegi részét pedig műszaki dolgok teszik ki. Nem létező készülékek, eszközök, találmányok. Ébredés után rendszerint megosztom az álmaimat azzal, aki éppen a közelemben van, és Aleš ilyen volt két éven keresztül. Eleinte nevetett éjszakai agyszüleményeimen, de amikor megtudta, hogy egy kis időbeli csúszással valahol a világ túlfelén sikeresen megvalósulnak, meglátta bennük a lehetőséget. Elkezdte feljegyezni a műszaki jellegű álmaimat, és figyelte a fejlesztéseket az adott területen. Fokozatosan kidolgozott egy improvizált megvalósíthatósági tanulmányt, míg végül arra a véleményre jutott, hogy ha összegyűjti az álmaimat, projekteket gyárt belőlük, esetleg levédeti vagy szabadalmaztatja és így tovább értékesíti őket, mind a ketten jól járhatunk. Leginkább az győzte meg, mikor megjelentek a piacon a mobiltelefonok, amikben beépített fényképezőgép és rádió volt, és játszani lehetett rajtuk. Nem sokkal előtte még évődött velem azon az álmomon, amiben a kedvenc tranzisztoros rádiómmal fényképeztem, és a sarkában lévő kijelzőn digitális játékokat játszottam. Ez még akkoriban volt, amikor az én robusztus mobilomnak csak kétsoros, fekete-fehér kijelzője volt.

Vállalkozói tervei dugába dőltek, amikor szakítottam vele. Drlík mérnök ugyanis rendes pasi. Kedves, rendszerető, megbízható, együtt érző, kiegyensúlyozott, pontos, feddhetetlen, tiszta, egy biztos pont, és összességében mindaz, amire azt szokták mondani, jó parti. Csakhogy néhány hónap együttélés után elkezdett fájni a gyomrom, és aztán az egész hasam úgy, ahogy van. Égett a gyomrom, hasmenés gyötört, elszédültem, amint kitettem a lábam a házból. Emlékeztem rá, hogy utoljára akkor éreztem így magam, amikor egy rendes fiúval jártam az iskolában, az Alešsel való kapcsolatnak pedig véget vetettem. A pszichológusom is megdicsért érte. Néhány napon belül el is jött a megkönnyebbülés, és a kellemetlenségek nem tértek vissza többé.

Neki nehezen tudtam megmagyarázni. Soha nem veszekedtünk, és nem tudtam egyetlen olyan dolgot sem mondani neki, ami zavart volna benne, és amin változtatnia kellett volna, hogy megfeleljen nekem. Mintha Aleš negatív tulajdonságainak a nyilvánvaló hiánya és a nyílt konfliktusra való képtelensége az én egészségügyi problémáimba ütköztek volna. Ha nem csaphattam össze vele szeretettel én, hát összecsaptak egymással a beleim. Testem elutasítással reagált, és, mint az köztudott, a test sohasem hazudik. És volt itt még egy dolog. Annyira jelentéktelen, hogy nem is tudtam senkinek elmondani, mert mindenki elítélt volna érte. Az a meggyőződésem ugyanis, hogy egy férfi keresztnévnek férfiasan kell hangzania. Legjobb, ha van benne R betű. Nincs sok konkrét elvárásom a partnereimmel szemben – például a vagyon, az iskolázottság, a külső, vagy a kor. De az R betű a keresztnevükben, mint az ellenkező nemhez tartozás jele, szükséges feltétel. Egészen irracionális, de annál nyomatékosabb. Hiszek a név és a karakter összefonódásában. Az Aleš gömbölyded név bágyadt vonásokkal, bizonytalan színekkel és lágy konzisztenciával, nem élesen körülhatárolható a térben. És ráadásnak a kicsinyítőképzős vezetékneve... Ezek viselői becsvágyóak, de a kicsinyítőképzők nem járnak együtt a nagyszerűséggel. Ne becsüljük alá a nevek erejét, hiszen a nomen est omen egyike az igazolt alapelveknek. Tulajdonképpen megérdemlem, hogy egyedül vagyok.

Aleš Drlík mindenesetre nem hagyta annyiban. Továbbra is elhalmoz apró figyelmességekkel, nagyjából évente félig viccesen házassági ajánlatot tesz, de főként a cégen keresztül tartja velem a kapcsolatot, amelyet ő alapított, és ahol a látnoki álmaimat dolgozza fel prezentálható projektekké. A DreamFactory nevű céget a szabadidejében üzemelteti a komoly programozói állása mellett. Startupjában ő az egyetlen alkalmazott, a legtöbb projektet ő maga dolgozza ki, és konkrét feladatokra vesz fel külsősöket. De 150 körüli IQ-jával és matematikus végzettségével nemigen találkozik olyasmivel, amivel ne boldogulna.

Kibérelt erre a célra egy üzlethelyiséget egy prágai udvarban, valami volt műhelyt. Két szoba mellékhelyiséggel. Az egyiket irodának alakította ki, a másik pedig különleges hálószobaként, vagyis alváslaboratóriumként szolgál. A belső blokk előnye, hogy ott a nagyvárosi körülményekhez képest viszonylag gyakran csend van, így nem kellett hangszigetelésre költeni. Otthon is szorgosan feljegyzem az álmaimat, de nagyjából hetente egyszer a DreamFactoryben töltöm az éjszakát, ahol Aleš mindig más hőmérsékletet és páratartalmat állít be, vagy variál az ágy kényelmességén, szorgosan feljegyzi, hány órát dolgoztam aznap, mit ettem és ittam, a ciklusom melyik fázisában vagyok, és így tovább, és igyekszik megtalálni a leggazdagabb álmodáshoz szükséges optimális feltételeket. Nem arról van szó, hogy jól kialudjam magam, hanem hogy a tudattalanom minél több álmot szabadítson fel, méghozzá olyanokat, amiket fel is lehet használni. Például erőlteti, hogy lefekvés előtt sokat igyak, hogy vécére kelljen mennem, könnyű legyen az álmom, és gyakrabban ébredjek fel. Kipróbálta, milyen hatással van rám a tea, a kávé, az alkohol és más, többé-kevésbé legális pszichoaktív szerek. Fontos, hogy a megálmodott anyagból minél több mindent megjegyezzek. Még jegyzetelnem sem kell. Csak megnyomom a gombot a párnám mellett, és a friss álmot felmondom egy diktafonra. Aleš néha a szomszédos irodában alszik, és rögtön reggel megbeszéljük az álmokat, ha nem felejtem el őket, olyankor nem marad más utánuk az emlékezetemben, mint a bizonytalan aurájuk. Talán azt várja, hogy a munkával töltött éjszakákból valami romantikusabb alakul ki, de egyértelműen nem erőlteti. Csak ezért mentem bele ebbe a rendszerbe. Meg a pénzért is, mellyel kiegészítem az akadémikusi fizetésem.

A mai éjszaka pedig éppen Alešé kellene hogy legyen. Este nyolc volt, mire bezártam a kutatási eredményeket tartalmazó táblázatot az irodában. Megszokásból még átfutottam a kedvenc hírportáljaimat, hogy képben legyek, ha már a tévéhíradóról lemaradtam.

...Gerincsérülést szenvedett vasárnap egy negyvenéves férfi, aki a Šumperki járásban, Staré Město városának hegyoldalán siklóernyőzött. Az ernyőbe nem jutott elég levegő az ugráskor, a férfi pedig egy fatönkbe ütötte az ülepét...

...Két fogvatartott összeverekedett éjszaka Mírovban (Šumperki járás) a fegyházi cellájában. A rendőrség szerint a vitát a fiatalabb fogvatartott provokálta ki, aki nem hagyta aludni az idősebbet...

...Szombatról vasárnapra virradó éjszaka ismeretlen vandál tette tönkre a Šumperki Sportközpont homlokzatát. Mirelit áfonyát kent szét a külső falán. Ezzel 20 000 koronás kárt okozott a tulajdonosnak.

Felvontam a szemöldököm, és kikapcsoltam a számítógépet.

Aleš alváslaboratóriumába minden este tízkor volt a belépő. Hazaugrottam enni valamit, lezuhanyozni és átöltözni. Az öcsém nem volt otthon, és úgy tűnt, magával vitte a cuccait. Saját kulcsa van, úgyhogy ezzel nem foglalkoztam tovább.

Gyalog indultam el Vinohradyba. A folyótól a zajos Resslova utca felé mentem a Károly térre, ahol a parkot esténként drogosok népesítik be. Szent Ignác temploma előtt megpróbáltam elképzelni a villamosvágányokon a Krisztus teste kápolnát, amit a párizsi Bastille-jal egy időben, 1789-ben gyújtottak fel. Gondolkoztam, hogy Aleš vajon ma este bepróbálkozik-e nálam, és hogy nem kellene-e esetleg belemennem. Kapcsolatunknak az volt a paradoxonja, hogy a temperamentumaink összeférhetetlensége ellenére a szex kiválóan működött. Pontosabban a mechanikus része. A mérnök Aleš Drlík az, akire azt mondják, műszaki ember. Érdekli a gépek és eszközök működése, és számára a női test mechanizmusa is csak a leküzdésre váró műszaki nehézségeknek egy következő lépcsőfoka. A kapcsolatunk elejétől kezdve csak ámulva figyeltem, micsoda komolysággal és lelkes figyelemmel viszonyul a testemhez, úgymond sebészi pontossággal fedez fel pontokat a testüregeimben, amelyek létezéséről nekem fogalmam sem volt, és meglepően gyors és hathatós eredményeket ért el. Mintha szilárdan elhatározta volna, hogy ezt a kis gépezetet szétszedi, és hibátlanul össze is rakja. Csodálatosan ment is minden, csak hiányzott belőle az ösztönösség, a kiszámíthatatlanság és a könnyedség. Tetszett, ahogy a testiségemhez viszonyult, sem előítéletei nem voltak, sem undort nem érzett. Másrészről viszont ő maga csak bizonyos módszereket fogadott el, és ugyanazokat az eljárásokat kívánta meg. Csak semmi kísérletezés, hasonlóan, mint az étkezésben. Mindenben szerette a rendszerességet, a székelést is beleértve. Mindennap nyolckor kelt, és nyolc óra öt perckor már ment a vécére. Nagyjából ötféle ételt evett, folyton ismételgetve. Gyanítom, hogy valamilyen enyhébb autisztikus spektrumzavara van. Ehhez tartozik a humorérzék hiánya, illetve, hogy képtelen spontán viccel reagálni a véletlen életszituációkra. Ezt talán tudja is magáról, ezért van a tarsolyában több száz anekdota, nagyrészt az internetről, és nem fél használni őket. A humorérzék hiányához tartozik az is, hogy nem képes hazudni, ami ugyan dicséretes, de a mindennapi életben nem túl praktikus. Aleš még idegeneknek sem volt képes hazudni az érdekemben, és ezt alapvető hibának ítéltem. Hogy élhetnék kapcsolatban valakivel, akinek nincs érzéke hozzá, hogy összeesküdjön velem, és a szövetségesem legyen? Ezeken gondolkoztam az odavezető úton, és arra jutottam, hogy ma este inkább szex nélkül maradok.

Aleš az egyik cseppet sem humoros viccével fogadott, és tájékoztatott, hogy ma éjszakára húsz fokra állította nekem a hőmérsékletet, de egy melegebb paplant vett elő. Az italt az ágyhoz készítette, és narancsillattal fújta be a szobát.

– Emlékszel, hogy a gyerekekkel a táborban éjszaka szappant szagoltattak? Hogy álmukban mindent eláruljanak magukról? Megvettem ezt a citrusesszenciát, és befújtam a szobát. Mindent ki kell próbálnunk.

Nevetnem kellett. Valahogy nem tudtam elképzelni, hogy a tábori csínyek áldozatául eshetett még olyasvalaki is, mint Aleš, és még kevésbé fért a fejembe, hogy megőrizte az emlékezetében ezeket a gyermeki legendákat, és még komolyan is veszi őket.

Elnézést kért, hogy ma nem éjszakázik itt, és biztosított róla, hogy reggel kilenc előtt átveszi velem az eredményeket. A szex dilemmája így végül nélkülem is megoldódott. Megmérte még a vérnyomásomat és a pulzusomat, a laboratóriumi körülményeket felírta a könyvbe, mint egykor az iskolai fizikai gyakorlaton, és feljegyzett valami olyasmit, hogy működik itt minden nélküle is, ugyanis egy megfigyelőnek nem csupán a jelenléte, de a puszta létezése is befolyásolja a kísérletet.

Az utóbbi időben otthon nehezen ébredek, és szorosan lehunyt szemmel még sokáig maradok a testi „paralízisben”. Kicsit olyan, mint amikor elindul a Windows, gyakran felugrik még a frissítés, és a rendszer újraindítást igényel. Aleš alváslaboratóriumában viszont öt perccel az óra előtt ébredek, olyan gyorsan, mint ahogy a tévé kapcsolódik be. Egy szempillantás – és máris teljes gőzzel funkcionálok. A test beindult, a vérkeringésben a megfelelő hormonok keringenek, még a nappali fény nélkül is. Tudom magamról, hogy ha nyomós okom van reggel felkelni, például orvoshoz kell mennem, vagy elutazom, teljes készültségben ébredek bőgő motorokkal. A hétköznapok fájdalmas feléledése a bizonyíték rá, hogy valójában nincs miért élnem.

7:55-kor ébredtem, és a párna melletti mikrofonba gyorsan lediktáltam az utolsó, reggeli álmaimat. Az illékony félálomból, amely villámgyorsan automatikusan el is tűnt, előbányásztam minden részletet, amit csak sikerült elcsípnem. Mikor Alešsel reggel végighallgatjuk az éjszakai felvételeket, gyakran nem is emlékszem a felvett álmokra. Ma az volt az érzésem, hogy valamit az éjszaka folyamán is felmondtam rá. Gyakran megtörténik, hogy félálomban lediktálom egy álmomat, amiről reggel kiderül, hogy egyértelműen személyes jellegű, és mindketten zavarba jövünk. De aláírtunk egy titoktartási záradékot, és jól tudom, hogy Aleš nem tud hazudni, nem kell félnem, hogy bármit is kifecseg. Hogy mit gondol mindezekről, az az ő dolga.

Mikor kilenc előtt befutott, már elkészülve, kisminkelve ültem az irodájában, és teáztam. Az ébredés előtti utolsó álmomra ma kiválóan emlékeztem. Azt álmodtam, hogy villamossal megyek, ami ahelyett, hogy jobb ívben megkerült volna egy háztömböt, keresztülment rajta, átlósan az udvaron keresztül. Mikor kívülről odaért a sarokra, a ház bonyolult acél vonórudakkal kinyílt, a villamos pedig a sínekről átkerült egy gumis futószalagra, amely zajtalanul keresztülvitte a háztömbön a domb irányába. Mintha kizsigerelték volna az egész házat, csak a járda egy része és az udvar kis darabja maradt meg, és megnyílt benn egy kapu, mint a vidámparkban az elvarázsolt kastélyban. Mikor a villamos átment, a ház az átellenben lévő sarkon újra bezárult.

– Mint a felnyitható hidak Szentpéterváron – tettem hozzá magyarázatul.

Aleš csalódott képet vágott. Már néhány hónapja nem produkáltam semmit, amit pénzzé lehetett volna tenni. Talán már kimerült a fantáziám, lekapcsolódott a kollektív tudatalatti forrásairól, vagy honnan jönnek tulajdonképpen a találmányok és innovációk. Vagy tovább kell javítani az alvási körülményeket és stimulálni a REM-aktivitásomat, ami az ő feladata.

Azt remélte, hogy találunk még valami értelmeset a felvétel további részében. Elsőként 02:21-kor diktáltam le álmot, amit most meghallgatva csak nagy nehezen raktam össze. Valamilyen takarítóeszközről volt benne szó, amit álomittas krákogásomban így fogalmaztam meg „valamilyen hajlított, szőrös cucc egy rúdon, mint az üvegtisztító kefe”. Álmomban ez állítólag baromi hasznos volt, mondjuk, az ágy alatti söprésre, mert összeszed mindenféle port, elér a sarkokba is, és nem kell lapjával dugdosni a partvist az ágy alá.

– Kár, hogy nem a porszívórobotok feltalálása előtt jöttél ezzel – vigyorgott Aleš, de azért feljegyezte.

A következő felvételen eléggé motyogtam, de azért lehetett érteni. Azt meséltem, hogy összefutottam a nőgyógyászommal, és elhatároztam, hogy elmegyek hozzá. De nem egyedül, hanem az anyámmal és a nagymamámmal – bár nem az anyai ági nagyival, hanem apám anyjával, akit mellesleg soha életemben nem láttam. Együtt vetkőztünk le az öltözőben, nagymamán régimódi szövetkombiné volt, a hónaljából pedig kikandikált a maradék toll, mint amikor a baromfit megkopasztják. Egyedül mentem be a rendelésre, ahol a doktornőnek és a nővérnek is ott voltak a kisgyerekei, mert éppen karácsonyi szünet volt. A doktornő intett, hogy üljek le a vetetlen ágyra, ami a vizsgálószék helyett szolgált. És akkor egyszeriben már nem doktornő volt, hanem férfi orvos. Elkezdte mutogatni, hogy rekonstruálta a rendelőt. Állítólag volt ott egy cső, ami csak úgy tátongott, úgyhogy kénytelen volt betömni egy nagy, krómozott csavarral, ami úgy nézett ki, mint egy vastag dugóhúzó. Ezzel ért véget az álom. Most, a felvétel hallgatása közben úgy tettem, mint aki nincs is itt, összpontosítva kapirgáltam az ujjamon a beszakadt bőrt, és időnként forgattam a szemem.

– Tudom, hogy tisztességesen akarod csinálni, és nem hagysz ki semmit, de nem lehetne, hogy az ilyesmit legközelebb kiszűröd? Ezt tartsd meg a terapeutádnak, itt csak vesztegetjük vele az időnket. – A mindig nyugodt és szívélyes Aleš egyszeriben ingerültnek tűnt. Nem törődtem vele. Azok az emberek, akik nem szoktak álmodni, olykor féltékenyek. Ő legalább megtanulta, hogyan aknázhatja ki közvetve az enyémeket. Csak néha már túl sok neki. Főleg, ha úgynevezett „nagy” álmokról van szó, vagy ha túlságosan intim és erotikus töltetű a dolog. Néha azon gondolkozom, ki lehet-e egyáltalán deríteni, hogy azok az emberek, akik azt állítják, nem szoktak álmodni, tényleg nem álmodnak, vagy csak olyan elképzelhetetlen szörnyűségeket, olyan elmondhatatlanul ijesztő dolgokat, hogy a tudatalatti cenzorszelepe nem engedi ki.

Én talán túlságosan is tudatában vagyok a tudatalatti tartalmak áttörésének, és az a szomorú igazság, hogy az álmaim összességében sokkal drámaibbak és érzelmileg jóval kielégítőbbek, mint az éber életem.

4.
Építkezések emlékéről, felégetett hidakról és világvégéről

Aleš álomgyárától ugyanolyan messze van a munkahelyem, mint otthonról, körülbelül tizenöt perc gyalog dombról lefelé. Enyhe és hosszan ereszkedő a lejtő, sehol semmi hirtelen törés – ahogy a kereskedelmi félvilágnak sincs semmi jele, csupa tisztes üzlet. Elgondolkoztam, mit jelenthet ez az álom a nagymamámról és a rendelőről. Az üres csőbe tekert csavar a nőgyógyászaton – ez annyira vulgárisnak és kínosan freudiánusnak tűnt, hogy ezt a sekélyes magyarázatot egyből elvetettem. Hogy az anyámmal megyek az orvoshoz, az még érthető, de miért az apám anyjával, aki ráadásul réges-rég halott? Egyébként egykor anyu ajánlgatta nekem a nőgyógyászát, de visszautasítottam, mert elképzeltem, hogy ott feküdnék terpeszben a vizsgálószéken, a doktornő benéz a lábam közé, összecsapja a tenyerét, és felkiált: „Tiszta anyja!” Arra emlékeztem még az álomból, hogy nagymamának kicsit öregemberszaga volt, de nem kellemetlen mértékben. Talán emlékeztető volt ez, hogy látogassam meg a másik nagymamámat, az anyai ágit, aki itt lakik nem messze, az Esthajnalcsillag idősek otthonában. Ez a név az idegeimre megy. Tapintatlanságnak tartom a haldoklók házát az Esthajnalcsillagról elnevezni. Ez vagy ostoba eufemizmus, vagy egyenesen gúnyolódás. De ha jobban belegondolok, talán nem is akkora butaság. Az Esthajnalcsillag, vagyis a Vénusz felbukkan egy pillanatra az égen, aztán szertefoszlik a fényben, ahogy egyszer mindannyiunk lelke is szertefoszlik majd...

Kiértem az I. P. Pavlova téri főútig. Irányonként négy-négy sáv szeli ketté a várost. Az egykori várfal helyén, amely elválasztotta a prágai Óvárost és az Újvárost a környező mezőktől. A lerombolt erődítmény alaprajzán most autók tömegei áramlanak át, és a gyalogosok számára hasonló, nehezen áthatolható akadályt képeznek, mint egykor a kőfal. A főút pszichikailag is taszító. Akinek nem muszáj erre jönnie, inkább elkerüli. Én sajnos nem tudok másfelé menni a munkába. Megálltam a közlekedési lámpánál. Itt végtelen soká kell a zöldre várni, és csak pár másodpercig tart. Ez az időmérték nem hagyja kétségek között a járókelőt, itt ő nem számít. A várakozást kihasználandó kifújtam az orrom. Az átlátszó, ritkás váladékon a zsebkendőben egy vékony, fekete fonal húzódott végig. Elég sokáig eltartott, mire rájöttem, hogy ez a reggeli jelenség nem a levegő tisztátalanságának nyugtalanító bizonyítéka, hanem az előző napi szemfesték, ami sminkeltávolítás közben a kötőhártyazsák alá került, éjszaka pedig a könnycsatornán keresztül befolyt az orromba. A festék érdekes módon nem oldódik fel, hanem egységes vonalként egyben marad. Ugyanúgy, ahogy egy csík vér is gyakran megjelenik a takonyban egy elpattant orrkapillárisból. Ezek az apró testi csúfságok valahogy különös örömmel töltenek el.

Minél közelebb értem az Interdiszciplináris Antropológiai Intézethez, annál rosszabbul lettem. A piszkos, elhanyagolt épület mintha visszatükrözte volna az odabent uralkodó rendeket. Valaha tüntetően pompás építmény volt egy monumentális bulváron. Ma már csak egy málladozó rom a közlekedési szennycsatorna oldalán, amelyet a politikusok és a szocialista rezsim helyezett ide, az új garnitúra pedig nem volt képes megszabadulni tőle.

Az 1931-ben alapított volt Borůvka Szanatórium sokat megélt ebben az épületben a tizenkilencedik század vége óta. Az első köztársaság idején állítólag itt bújtak el a hölgyikék az illegális magzatelhajtásra. A protektorátus alatt gyengélkedő német gyerekeket ápoltak itt. Éppen itt hunyt el a kínzások következtében 1950-ben a valdicei karthauzi kápolnából átszállított číhošťi pap, Toufar, tizenkét évvel később pedig három napig itt haldokolt Jan Palach. Szinte már sok egyetlen épületnek. Keresve sem lehetne találni jobb szimbólumot ennek az országnak a történelmére, itt egy fedél alatt összegyűlt minden. Sokszor tűnik úgy, mintha érezném a házban azt a sok kínszenvedést. De talán csak az autók ezrei okozzák az ablakok alatt, az udvaron keresztül a tűzoltóságról idehallatszó sziréna, a szmog, a mocsok és a por.

A múlttal ellentétben ma frivol tevékenységek zajlanak itt. Az égési sérülésekkel foglalkozó klinikából humán tudósok játszótere lett. A földszinten papagájketrecek, ahol a kollégák a fajok közötti kommunikációt vizsgálják – beszélni tanítják a madarakat, és figyelik, hogy egymástól is eltanulhatják-e az emberi beszédet. Szerintem hasznosabb lenne, mondjuk, kutya- vagy ló-suttogókat vizsgálni. A harmadik szinten a kollégák átizzadt férfipólókat szagoltatnak nőkkel, hogy jó illatúnak vagy büdösnek érzik-e, és hogy mire következtetnek ebből. Egy másik tudományos munkatárs a változatosság kedvéért férfiaknak mutogatja nők fotóit a menstruációs ciklus különböző szakaszaiban, és arra kíváncsi, melyik képen tetszik nekik a nő a legjobban. Az utóbbi időben azt rebesgetik, hogy az akadémia meg akar szabadulni az épülettől, és már tárgyalnak az eladásról. Ez a motívum visszatérő elem az életemben. Mikor kijártam az általános iskolát, szakmunkásképzőt csináltak belőle. A gimimből szállodássuli lett. Azt az épületet, ahol a tanszékünk volt, bezárták, és a felismerhetetlenségig renoválták. Amikor elköltöztem a szüleimtől, átépítették az egész lakást, a panelház pedig új vakolatot kapott, és a folyosókat is átalakították. Semmi nem néz már ki ugyanúgy. Ugyanez történik most a munkahelyemmel is. Nincs hova visszamennem, lángolnak mögöttem a hidak.

Eszembe jutott, hogy ma délelőtt munkavédelmi oktatás lesz az Interdiszciplináris Antropológiai Intézetben. Ettől jókedvem lett, mert minden legitim munkahalogatás jól jön. Aztán anyuval ebédelek a rádióban, úgyhogy a mai napot valahogy túl lehet élni.

A közszolgálati rádiónál is emlékeznek még a háború előtti csehszlovákiai arany időkre. A harmincas évek végétől létezik ott egy rendkívüli kis zug, amelyről a csehek többségének sejtelme sincs. Mégpedig az idegennyelvű, külföldi sugárzás. Azzal a céllal jött létre, hogy megszólítsa a határon túl élő németeket, akiket akkoriban már tökéletesen megdolgozott a goebbelsi propaganda, melyet a nagy teljesítményű birodalmi adóvevők terjesztettek a Szudétavidéken. A prágai állomás humanista beállítottságú műsorai, melyeket a gyenge mělníki adóvevőről sugároztak, már nem mentettek meg semmit. A háborút követően az adás a kommunista propagandára orientálódott, a legnagyobb virágzás idején pedig, az eszperantót is beleértve, tizennégy nyelven zajlott a sugárzás. A forradalom után a szerkesztőség átalakult, csak öt tradicionális világnyelv maradt. Az egész világon szétszórva voltak hallgatóik, képtelenség lett volna összeszámolni őket. Nagy többségük rádióamatőr volt, akiknek az volt a fontos, hogy minél egzotikusabb rövidhullámú jelet fogjanak be, vagy excentrikus balosok, akik a hidegháború idején kezdték hallgatni az állomást, és csak nosztalgiából tolerálták a rezsimváltást és a sugárzás hangnemének megváltozását. Angol szakos végzettségével anyámnak tanítani vagy fordítani volt lehetősége. A rádió volt a harmadik lehetőség, Milena Sabová pedig magára talált benne. Nem volt semmi hivatalos retorikai előképzettsége, csak egy kis műkedvelői tapasztalata fiatalkorából, de drámai hangszínt dolgozott ki magának, és a rádióamatőrök körében igazi sztár lett Új-Zélandtól Kanadáig. Az elmúlt öt évben ő vezette a szerkesztőséget, és igyekszik a provinciális szintről nemzetközire emelni azt. Csakhogy ez már pusztán az állomás küldetésének meghatározása okán is nehéz – kizárólag Csehországról szóló információt sugároznak. Anyu ezt a provincialitást a nálunk uralkodó általános hangulathoz hasonlítja. Abban az időben, amikor az Osztrák–Magyar Monarchia része voltunk, a gyakran kétnyelvű, európai nagyvárosokban tanult cseh elit Európa nagy részét képes volt megszólítani, és szelleme is igen széles látókörű volt. Csehszlovákia idején, a háború előtt és után is, még mindig olyan emberek dolgoztak ott, akik sokat utaztak, és több kultúrában otthonosan mozogtak. Már csak Aštól Čiernáig célozták meg a közönséget, de még mindig a perifériás látásukban maradt a világ többi része. Csehszlovákia széthullásával még szűkebbé vált a metszet. Mintha dacból beburkolóztunk és begubóztunk volna. Még az EU-ba való belépés sem változatott ezen. Bár anyu rádióadója az egész világnak sugároz, túlnyomórészt nem tud többet nyújtani a helyi jelentőségű eseményeknél és gondolatoknál. Vannak napok, amikor a helyi rovatban nem találsz semmi értelmeset. Egyszer anyu tíz hírből álló blokkjában hetet számoltam össze, ami a hazai politikai korrupcióval foglalkozott. A világnyelvekre lefordítva ezek a hírek igazolják a Kafka országáról szóló elképzeléseket.

Anyámmal az van köztünk, amit jobb terminológia híján bonyolult kapcsolatnak nevezünk. Valahol hallottam azt az elméletet, hogy a középső lány gyakran otthon marad. Rám ez valószínűleg igaz. Az elsőszülött lány hamar lelépett a nagyvilágba a forradalom után, a legkisebb pedig, a fiú a lázadó, vad életstílust választotta, és magára vállalta a fekete bárány és a család szégyene szerepét. Én viselem a terhét az úgynevezett jól sikerült gyermek titulusnak. Már nem is tudom, hogy azért diplomáztam kitüntetéssel, és választottam a tudományos pályát, mert megvolt bennem az akadémiai munkára való hajlam és tehetség, vagy azért, mert azt várták tőlem, ha már éles eszű vagyok, érettségi után főiskolára menjek, azt követi a doktorátus, majd a következő, majd a docentúra, és így tovább. A nővérem becsvágyból a maga módján számolt le a szüleinkkel. Meglógott a radarjuk elől, és külföldön keres egy halom pénzt. Rájöttem, a barátnőimnek is köszönhetően, akik külföldre mentek dolgozni vagy férjhez, hogy a jobb fizetés és munkakörülmények látomása inkább csak racionalizáció szokott lenni. Az emberek elsősorban a szüleik elől menekülnek világgá. Természetesen kivételt képez a háború, az éhínség vagy egy járvány. Én még mindig nem szöktem meg anyám elől.

– Hogy van Vali? – vakkantott rám ahelyett, hogy azt kérdezte volna, én hogy vagyok. Milena Sabová, akkoriban még Švecová, és Valerie Hauserová együtt jártak gimnáziumba. Ma már szinte alig látják egymást. A hatvanas évek végén megéltek együtt egy mámorító és dévaj nyarat illegális au pairként Angliában, és még azóta is ezekből az élményeikből táplálkoznak. Valerie még tíz évvel ezelőtt, az Interdiszciplináris Antropológiai Intézet igazgatónőjeként vett fel engem.

– Nem tudom. Ahogy eddig. Hogy van apu?

– Nem tudom, gondolom, ő is, ahogy eddig.

Az apám, dr. Karel Sabo, nyugalmazott orvos, kiégés-szindrómája miatt korábban ment nyugdíjba, mint kellett volna, pár éve már minden idejét a házikóban tölti Prágától északra, közvetlenül az elfoglalt Szudétavidék határánál. Azon a vidéken, ahol az egykori német jelenlét máig felismerhető a rácsszerkezetes építményekről, a nyolcvanas évek elején vettek a szüleim egy sziklalakást, az egyik utolsó családtól, amely még mindig ott élt a homokkőbarlangokban. Apám a saját két kezével épített hozzá egy külső gerendaházat, és folytatta a sziklatér mélyítését. Pillanatnyilag a fürdőszobát vájja. Térdel egy összehajtogatott pléden, a hosszabbítókba dugott reflektorral világít, és kalapáccsal és vésővel centiméterről centiméterre veri le a kőzetet. Ebédre forró vízzel nyakon önt egy csomag instant tésztát, és délután folytatja a kőfejtést. A kitermelt homokot vödörszám szórja szét az erdőben. Hetedik nap aztán megpihen. Minden vasárnap horgászik. A házikó téliesített, így apu már szinte nem is jár Prágába.

A szüleim számára nyilvánvalóan elfogadhatóbb a létezésnek ez a módja, mint a válás. Annyira eltávolodtak egymástól, hogy már nem képesek egy háztartásban élni. A kapcsolat tényleges széthullását hallgatással vészelik át. Az egyetlen, aki rendszeresen belepiszkál ebbe, a nővérünk, aki évente párszor hazajön. Hajlamos nekem is tanácsokat osztogatni az életvitelemmel kapcsolatban és kritizálni anyánk Gregorhoz fűződő viszonyát, akit állítólag elkényeztettünk.

Megtanultunk nem reagálni a nővérem mentorálására. Anyu tök autentikusan rá sem hederít, én meg csendben bosszankodom. Aztán a nővérem minden egyes ittléte után a látogatás hosszával megegyező időbe telik, mire magamhoz térek. Többnyire mandulagyulladással vagy beállt nyakkal jövök ki belőle. Egyedül ő az, aki állandóan kérdésekkel gyötör, mikor megyek végre férjhez és alapítok családot. A nővérem, aki kétszer elvált, három gyerekkel, akik azt sem tudják, kik a szüleik, mert csak úgy váltogatják a nevelőnőket és a bentlakásos iskolákat, míg ő megkeresi a pénzt a következő, még drágább nevelőnőkre és magániskolákra. Anyu nem beszél bele ezekbe a dolgaimba. Talán valahol a lelke mélyén örül, hogy másodszülött lánya még facér, és így elérhető. Ráadásul neki sem sikerült a házassága, így aztán senkinek nem tudja jó szívvel ajánlani ezt a modellt. Unoka utáni vágyát, ha volt egyáltalán, bőven kielégíti Sylva három kölyke, akiket évente kétszer-háromszor lát.

Szerintem anyu meg van róla győződve, hogy a három gyerekük közül valahogy egy sem sikerült jól. Pedig valójában mindhárman valóra váltjuk valamelyik be nem teljesült álmát. Sylva az alfanőstény külsejével és sikeres karrierjével, én a végzettségemmel és az akadémikusi pályámmal, Gregor pedig a zabolázatlanságával, művészi feldúltságával és önzésével, meg hogy senkire nincs tekintettel. Az ő bohémségére anyánk soha nem vette volna a bátorságot, bár szunnyadt benne művészi tehetség és becsvágy. Így aztán mindhárman megéljük helyette kimondatlan ambícióinak egy részét. A maradékot szerencsére anyu maga beteljesíti legalább most, hogy a gyerekei mellett a férjétől is megszabadult.

Megebédeltünk a helyi kantinban, ami korábban a rádiósok, a színészek és a zenészek találkozóhelye volt. Most közétkezde, ahova csak azok járnak, akiknek nincs idejük étterembe menni, vagy sajnálják rá a pénzt. Vagy tényleg ízlik nekik a főztjük. Ez utóbbi kategóriába tartozik anyám is. Soha nem tartotta nagyra a főzést, talán ezért, mert nem tudja értékelni a jó ételt. Én egyszer-egyszer kibírom vele ugyanúgy, ahogy a panaszait arról, hogy mindig a fejére nő a papírmunka. A sugárzás minőségénél fontosabb, hogy helyesen legyenek kitöltve a munkaóra-táblázatok és a jelenléti ívek. Ugyanez van nálunk is az akadémián – többre értékelik a kutatások eredményénél a példásan vezetett kimutatásokat. A tartalomnál fontosabb a helyesen kitöltött pályázati kérelem. Mrázek rég kiszámolta, hogy a munkaidő hatvan százalékát azzal tölti az intézetben, hogy azt bizonygassa, hatékonyan tölti a munkaidejét. Úgyhogy tulajdonképpen az adófizetők pénzének hatvan százalékát kihajítják az ablakon. De ugyanez az érzése a nagyvállalati embereknek, valószínűleg általánosabb jelenségről van szó.

Mielőtt anyám nemrég új irodába költözött, a szerkesztőség bútorzata a hatvanas éveket idézte. Kificamodott pántú, variálható szekrények, bennük könyvek, amiket az egykori alkalmazottak a rádió könyvtárából kölcsönöztek, de elfelejtettek visszavinni. Kopott kárpitú fotelok, régi vágóasztal, szürke, strapabíró szőnyeg a kilöttyintett kávé foltjaival. A fagyasztót annyira belepte a jég, hogy senki nem sejtette, már öt éve a foglya egy parfétorta és fél üveg vodka, amiket a volt amerikai szerkesztő hagyott itt. Az öreg beatnik 1989 elején érkezett Csehszlovákiába, hivatalosan politikai meggyőződésből, de a rossznyelvek szerint a tartozások és tartásdíjak elől menekült az Államokból. Itt lakást kapott a kommunista hivataloktól, és állást az amerikai szerkesztőségben. A vállalat vezetője szemet hunyt afölött, hogy a szocreál környezetben is folytatja beatnik életvitelét, gyakran elalszik az irodában, és olyankor reggel a takarítónő ébreszti. A szerkesztőség többi tagjának már épp elege lett belőle, mikor egyik reggel vértócsában találtak rá. Éjszaka vérezni kezdett a lábszárfekélye, részeg szendergésében pedig ezt észre sem vette. Mindenki megkönnyebbült, amikor elérte a nyugdíjkorhatárt, és a vállalat búcsút mondott neki. A vérfolt azonban még néhány évig ott díszelgett a szőnyegen az asztal alatt.

Anyámnak jó helye van az ablaknál, kilátással az udvarra és az ereszen lévő galambfészekre. Gyakran figyelem a madarakat. Az egyik szülő mindig a tojásokon ül, a másik pedig ételt hord neki a csőrében. Mikor átadják egymásnak az élelmet, gyengéden összeérintik a csőrüket, és összebújnak. Egy idő után cserélnek, a másik veszi át a költést. Akaratom ellenére már megértőbben nézegetem a galambokat.

Anyám állt a vízforralónál, és várta, hogy felforrjon a víz, hogy leöntse vele a délutáni Nescaféját, én meg addig figyeltem, ahogy a számítógépen felugrálnak a Cseh Sajtóiroda hírei. Kiskoromban az ügynökségi hírek automatikusan jöttek ki valamilyen írógépből a folyosón, magától kinyomtatta őket egy végtelen hosszú papírtekercsre. Ma a monitoron jelennek meg, fontosság szerint különböző színnel jelölve. Egyre rákattintottam.

ŠUMPERK, október 9. (Cseh Sajtóiroda) – Egy huszonkilenc éves, a Šumperki járásbeli Zábřehből származó férfi kedden lelökte a lépcsőn az intézkedő rendőrjárőrt, aztán beleharapott a lábába. A nyomozó hivatalos személy elleni erőszak miatt tett feljelentést. A gyanúsított keddre virradó éjjel az utcán megfenyegetett egy négy évvel fiatalabb férfit, hogy megöli. A fenyegetéseket néhányszor elismételte, ezért a férfi felhívta a rendőrséget. A rendőrjárőr már otthon érte a támadót. Az ajtót nyitott, és a rendőrt lelökte a lépcsőn. Mikor a rendőr megbilincselte, beleharapott a bokájába. A sérült véraláfutásra és gerincfájdalomra panaszkodik. A támadó szabadlábon védekezhet.

– Nem kérsz valamit, ha úgyis itt a forró víz? – zengett fel anyám rádiós altja, amelyet mindig odalent, a forgókapunál vett fel, és délután ugyanott le is tett. Teát kértem. – Mi van Gregorral, beszéltél vele? – kérdezte, letette a bögréket az asztalra, és odahúzta hozzá a másik széket is.

Az öcsém alig beszél a szüleinkkel. Nem mintha ellenségesség uralkodna közöttük, hanem számára ennek nincs jelentősége. A telefonjait elveszti, vagy nincs is neki. Ugyan néha megjelenik valamelyiküknél, de többnyire én közvetítem róla az információkat. Anyu megelégedett annyival, hogy Gregor él, és nyilván sem anyagilag, sem érzelmileg nem szenved hiányt, hiszen megint elköltözött tőlem, és a szüleinktől sincs szüksége semmire.

Belekortyoltam a forró teába, és kihúztam a számból egy kis szöszmöszt. Volt feje meg lába. A bögre felszínén úszkált még két, megfőtt fáraóhangya.

– Valószínűleg hangya van a szekrényetekben – figyelmeztettem anyut, és kihalásztam a teából az úszkáló holttesteket.

Anyám nem reagált, éppen valami papírokat nézett át az asztalon. Olvasói levelezés volt. A posta nagy része már elektronikusan jár, de Ázsiából vagy Afrikából gyakran érkezik még kézzel írott levél, egzotikus bélyeggel a borítékon.

– Ezt hallgasd, figyelj! – idézte anyu rögtön lefordítva. – A kedvenc szerkesztőm MIRENA SABOVAR. – Összekuszálódott nevét viccből indiai kiejtéssel mondta ki. – Nagyon szexi a hangja, imádom. Felvettem a rádióból, és beállítottam ébresztőnek. Nagyon hiányzik az édes, szexi hangja, most, hogy már nem a régi frekvencián sugároznak. Le kell töltenem a műsoraikat, és a munkahelyi gépen átalakítom MP3-má. Hűséges hallgatójuk. Ui.: Kérem, adják át üdvözletemet ennek a szexi hangú hölgynek, Mirena Sabovarnak! – Anyu tényleg büszkének tűnt.

Még a hatvanas éveinek küszöbén is nagy hangsúlyt fektet a hallgatói szeretetére, és olyan hiú, akár egy szubrett az operettben. A rádiós fizetését moderátorkodással és művészi előadással egészíti ki. Hazai és külföldi csodálóinak leveleit nagyon komolyan veszi. Gyűrűs iratrendezőben archiválja és időről időre átnézi őket.

– Nem beteg ez egy picit? – jegyeztem meg.

– Ugyan már, csak egy sima rajongó. De az tény, hogy most nagyon megbolondultak a hallgatóink. Lehet valami a levegőben. Nemrég azt mondta egy pszichiáter, akivel interjút készítettem, hogy csordultig tele van a bolondok háza. Azt is mesélte, hogy a forradalom előtt spontán meggyógyultak az évek óta reménytelenül pszichotikus betegek. Egyszerűen csak úgy, maguktól. És hogy a háborúk vagy katasztrófák előtt meg tömegesen összeomlanak az emberek. Tiszta anticipáció, érted. Na, és a háború idején meg nem bolondulnak meg, a reaktív állapotok kivételével. Mert az embereket minden erő a túlélés felé hajtja. Most valószínűleg a világvége jár a fejükben, amennyit írnak róla. Ezt a háromoldalas levelet Amerikából kaptam, az szerepel benne, hogy egy tűzgömb tart felénk, ami mindent felperzsel.

Közeledett 2012 év vége, és ezzel terjedt a pánik a régi maja naptár világvégére vonatkozó interpretációja miatt. De mintha ma megtörténne több száz rész-világvége, és megtörténik mindennap az év kezdete óta. Többéves kapcsolatok mentek tönkre, az emberek ismeretlen betegségektől szenvedtek, a levegőben különösen nyugtalan feszültség érződött. Az első világvégétől 2000-ben rettegtünk, amikor a kiliasztikus hangulathoz még Amerika révedező szektái is hozzájárultak. Persze, hogy az időszámítások csak konvencionális számok, és minden civilizációnak megvan a sajátja. De mi van akkor, ha az idő a Krisztus születése óta eltelt kétezer év alatt már megszokta ezt, és elszórakozik velünk a kerek fordulókon, gondoltam akkor magamban. Végül alig két évvel később jött el a világvége. 2001 óta semmi nem olyan már, mint régen. És most jön a következő. A bölcsek mindazonáltal állítják, hogy félreértés az egész. Állítólag csak a régi paradigmák összeomlásáról van szó, hogy elkövetkezhessen az emberiség újjászületése egy magasabb szinten. Úgyhogy várjuk a napfordulót.

Mi járhat egy olyan ember fejében, aki a világ túlsó felén leül az asztalhoz egy papírral és ceruzával, saját kezűleg teleír három oldalt az apokaliptikus vízióival, aztán elmegy a postára, vesz rá bélyeget, és elküldi a levelet Európába, Csehországba, Prágába, egy hattagú szerkesztőségbe, aztán várja, hogy válaszoljanak? Harmincöt évesen már kezdtem hozzászokni, hogy az ember bonyolult teremtmény, a világ pedig végtelenül különös.

– Nagyihoz készülök, nincs szüksége valamire? – Kivettem a számból még egy megfőtt hangyát, ami valószínűleg a bögre fenekéről úszott fel.

– Legutóbb azt mondta, hogy szeretné látni a gyerekkori képeiteket. Itt vannak nálam, nézzétek meg együtt! Legalább lesz miről beszélnetek.

Összeszedtem a családi fénykép-pakkot. Le a forgóajtóhoz már egy fiatal gyakornoknak kellett velem jönnie, mert anyámat elfoglalta a délutáni hírek fordítása.