Borítószöveg

„Yalom megrendítően személyes, mélyen önfeltáró feladatra vállalkozott: a halálról való gondolkodással megemelni a létezésre való képesség minőségét. Szembenézett a Nappal, s nem meg vakult, hanem fénnyel telítődött. Könyve követendő példa mindannyiunk számára.”

Boldizsár Ildikó meseterapeuta

„Yalom nemcsak pszichoanalitikus, hanem remek író is. Azt hiteti el olvasó jával, hogy végtelenül egyszerű dolog szembenézni a halál félelemmel: nem kell más, mint érzékenyen fi gyelni, sokat beszélgetni és megfelelő időpontban kimondani a helyes szavakat. Tömör, megrázó, megvilágító erejű könyv.”

Kálmán C. György irodalomtörténész

„A Szemben a nappal nem szomorú könyv, kézen fog, és egy ismeretlen világba repít.

Mikor édesanyám meghalt, azt kérdeztem: »Szerethető-e az őt magához ölelő Isten?«

Egy évig mondtam a gyászimát, és közben csak az életre gondoltam. Meséltem róla az unokáinak, hogy bennük dobbanjon tovább az ő szíve. Ekkor tanultam meg: a halál nem lelket kiégető napsugár. »Akaratunk ellenére születünk és ekképpen is halunk meg«, mondja a Talmud, és ez az élet: megyünk szembe a halállal. Yalom professzor könyve tanít, hogy milyen erőt engedjek szétáradni a lelkemben. Én a vonzalmat választom, ami Isten ajándéka, és így nézek szembe a napokkal, a Nappal.”

Radnóti Zoltán rabbi

„Yalom nem kinyilatkoztat, hanem megmutatja önmagát. Azt a hol fagyos, hol bensőséges viszonyt, amit évtizedek óta folytat a lét mulandóságának gondolatával. Szeretem a bátorságát. Hagyom magam vezetni a mindenkiben meglévő szorongás fokain. Mert Yalom a halállal való szembenézéssel az eleven, bátor létezést kínálja. Olyat, mint az övé. Megyek vele. Már kevésbé félek – talán.”

Mélykuti Ilona stressz-coach, újságíró

„Mitől oldódna a halál tabuja a kelet-európai régióban? A halálfélelem gyermekkorunktól bennünk él, ott fenyeget álmainkban, lebeg tudattalanunkban. Yalom megmutatja, hogy a halálfélelem racionalizálása és halandóságunk elfogadása katartikus változást hozhat életszemléletünkben. Aki elolvassa Yalom művét, talán megérti, miért érdemes szembenézni a nappal.”

Dr. Muszbek Katalin pszichiáter,
Magyar Hospice Alapítvány

„Irvin Yalom bátor, intelligens könyvet írt az egyik legkényesebb témáról, a halálról. Tisztelem bátorságáért és kivételes meg látásaiért.”

Erica Jong író, a Rettegés a repüléstől, a Mentsd meg az életed,
valamint az Ejtőernyők & csókok szerzője

„Yalom az egyház Seherezádéja, műve a mesemondás bámulatos kiteljesedése.”

Laura Miller, The New York Times

– részlet –

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Irvin D. Yalom: Staring at the Sun: Overcoming the Terror of Death
Jossey-Bass, San Francisco

Fordította Résch Éva

Szakmailag ellenőrizte Nagy István Miklós
A versbetéteket fordította Sajó László

A könyv szereplőinek nevét megváltoztattuk, és az esetleírások sem minden esetben követik a valódi terápiás folyamatot. Ennek ellenére minden történet pontosan és hűen adja vissza a szerző tapasztalatait. A kötetben bemutatott páciensek olvasták a kéziratot, és ha szükségesnek ítélték, a szerzővel közösen változtattak a szövegen, amit végül jóváhagytak.

Copyright © 2008, 2009 by Irvin D. Yalom
First published by Jossey-Bass.
Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency.
All rights reserved.
Magyar kiadás © 2018, 2024 Park Könyvkiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Hungarian translation © 2018, 2024 by Résch Éva
Borítóterv © Gerhes Gábor
Borítófotó © ieronim777 / Shutterstock
Szerzőfotó © Joseph Siroker

Felelős szerkesztő Tönkő Vera
Szerkesztette Polgár Anita
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Markwarth Ágnes
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978-963-633-175-7

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Bíró Botond

„A halál olyan, mint a nap: nem tudunk szembenézni vele.”

François de La Rochefoucauld: 26. maxima
(Szávai János fordítása)

Tanítóimnak, akik rajtam keresztül jutnak el olvasóimhoz:
John Whitehornnak, Jerome Franknek, David Hamburgnek
és Rollo Maynek

Előszó

A halálos seb

„Félelem ragadott meg engem,
halálfélelem szállt szívembe…”

Gilgames[1]

Az öntudat nagy kincs, legalább akkora érték, mint maga az élet. Ez tesz bennünket emberré. Csakhogy nagy ára van: a halandóság ütötte seb. Létezésünket mindörökké beárnyékolja a tudás, hogy növekedésünket, virágzásunkat követően elkerülhetetlenül megsemmisülünk és eltűnünk.

A halandóság tudata a történelem előtti idők óta üldözi az embert. Négyezer évvel ezelőtt a babilóniai hős, Gilgames siratta a fent idézett szavakkal barátja, Enkidu halálát: „Én is, én is meghalok holnap, holnapután, vagy még korábban; miként is tudnám elkerülni párducléptű Enkidu sorsát? Félelem ragadott meg engem, halálfélelem szállt szívembe…”

Gilgames mindannyiunk nevében beszél. Úgy félünk mi is, mindannyian – férfi, nő és gyermek –, ahogy ő rettegett a haláltól. Némelyikünk számára a halálszorongás közvetetten nyilvánul meg, általános nyugtalanság formájában vagy más pszichés tünetként; mások kifejezetten és egyértelműen a haláltól szoronganak; és vannak olyanok is, akikben a halálszorongás rettegéssé növekszik, megakadályozva a boldogságot és a kiteljesedést.

A filozófusok örök időktől fogva igyekeznek begyógyítani a halandóság ütötte sebet, és hozzásegíteni az embert a harmonikus, békés élethez. Pszichoterapeutaként, miután sok, halálszorongással küszködő pácienst kezeltem, úgy vélem, a régi idők bölcselete – különösen az ókori görög filozófusoké – ma is tökéletesen alkalmazható.

Valóban, terápiás munkámban nem annyira a késő 19. század és a korai 20. század nagy pszichiátereit és pszichológusait – Pinelt, Freudot, Jungot, Pavlovot, Rorschachot vagy Skinnert – tekintem intellektuális elődeimnek, mint a klasszikus görög filozófusokat, elsősorban Epikuroszt. Minél többet tudok erről az egészen különös athéni gondolkodóról, annál biztosabban hiszem, hogy valójában ő az egzisztencialista pszichoterápia ősatyja, ezért könyvemben számos helyen felhasználom egyes gondolatait.

Epikurosz nem sokkal Platón halála után, Kr. e. 341-ben született, és 270-ben halt meg. Nevét manapság sokan az epikureus jelzőből ismerik, amely a kifinomult érzéki élvezeteknek (főként a finom ételeknek és jó boroknak) hódoló személyt jelöl. A történelmi tények alapján azonban Epikuroszt nem annyira az érzéki élvezetek foglalkoztatták, sokkal inkább a lélek zavartalan állapotának (ataraxia) az elérése.

„Orvosi filozófusnak” hívta magát: hite szerint ahogy az orvosnak a testet, úgy a filozófusnak a lelket kell gyógyítania. Felfogásában a filozófiának csupán egyetlen igaz célja lehet, az emberi nyomorúság enyhítése. És hogy mi a nyomorúság ősoka? Epikurosz szerint a mindent átható halálszorongás. Az elkerülhetetlen halál ijesztő képe gátolja az egyént az élet élvezetében, és mindent megzavar. A halálfélelem enyhítését célzó meghatározó gondolatkísérleteit magam is eszközként használtam pácienseim gyógyításában, és nekem is segítettek szembenéznem az elmúlás gyötrelmével. Könyvemben gyakran hivatkozom ezekre az értékes gondolatokra.

Személyes tapasztalatomból és klinikai munkámból egyaránt azt szűrtem le, hogy a halálszorongás életünk során ciklikusan jelenik meg, időnként erősödik, majd elhalványul. A kisgyermek óhatatlanul érzékeli a körülötte ólálkodó mulandóságot – szembesül az elfonnyadt levéllel, a döglött rovarral, a házi kedvenc pusztulásával, elraktározza az eltűnő nagyszülők, a gyászoló szülők, a temetői sírkövek végeláthatatlan sorának képét. Talán egyszerűen csak figyel és magában tűnődik, aztán a szülei példáját követve csendben marad. Ha nyíltan kifejezi szorongását, szülei észrevehetően feszengeni kezdenek, és természetesen azonnal vigaszt akarnak nyújtani. Gyakran megnyugtató szavakkal próbálnak kitérni a téma elől, vagy áthelyezik azt az igen távoli jövőbe, esetleg feltámadásról, örök életről, mennyországról és az újbóli találkozásról szóló, haláltagadó mesékkel igyekeznek csökkenteni a gyermek szorongását.

A halálszorongás rendszerint hatéves kortól a pubertásig háttérbe szorul – éppen azokban az években, amelyeket Freud a látens szexualitás periódusaként ír le. Serdülőkorban aztán újult erővel támad: a tizenéveseket gyakran kínozza a halál gondolata, egyeseket öngyilkosságba is hajszol. Napjainkban sok serdülő úgy reagál a halálszorongásra, hogy virtuális második életükben agresszív videójátékokban a halál mestereivé, igazi halálosztókká válnak. Egyesek akasztófahumorral vagy a halált gúnyoló dalokkal szegülnek szembe a halállal, mások horrorfilmeket néznek a haverokkal. Tinédzserkorom korai éveiben hetente kétszer látogattam el az apám üzletétől kétsaroknyira álló moziba, ahol barátaimmal rettegve élveztük a horrorfilmeket, vagy bambán bámultuk a második világháború barbarizmusát ábrázoló, végtelenül hosszú híradókat. Emlékszem, megborzongtam a sors szeszélyén: én 1931-ben születtem, és nem öt évvel korábban, mint az unokatestvérem, Harry, aki a normandiai partraszállásban veszett oda.

Akadnak tinédzserek, akik úgy dacolnak a halállal, hogy vakmerő kockázatokat vállalnak. Egyik férfi páciensem – többszörös fóbia gyötörte, állandóan attól rettegett, hogy valami szörnyű dolog történik vele – elmesélte, hogyan kezdett el ejtőernyőzni tizenhat évesen, s ugrott több tucatszor. Visszatekintve úgy véli, így próbált megbirkózni saját halandósága okozta, szűnni nem akaró félelmével.

Az évek múlásával a tinédzserkori halálfélelmet elnyomja a fiatalkor két jelentős életfeladata, a pályaválasztás és a családalapítás. Három évtizeddel később azután, amikor gyermekeink kirepülnek, és felsejlik szakmai karrierünk végpontja, ránk tör az életközepi válság. A halálszorongás ismét nagy erővel támad. Életünk delelőjén az előttünk álló útra tekintve rádöbbenünk, hogy az többé nem emelkedik, hanem lefelé, a hanyatlás és enyészet felé kanyarog. Ebben a pillanatban a halál miatti aggodalom befészkeli magát az elménkbe.

Nem könnyű minden pillanatot a halál teljes tudatában megélni. Ez ugyanolyan lehetetlen, mint belenézni a napba. Mivel nem élhetünk rettegésbe dermedve, különféle módszereket eszelünk ki a halálszorongás ellen. Gyermekeinken keresztül kivetítjük magunkat a jövőbe; gazdagok leszünk, híresek, még nagyszerűbbek; kényszeres védelmi rituálékat alakítunk ki, vagy mindenekfelett hiszünk a végső megmentőben.

Egyesek – feltétel nélkül bízva önnön sebezhetetlenségükben – hősként élnek, gyakran nincsenek tekintettel sem a saját biztonságukra, sem másokéra. Vannak, akik a halál fájdalmas elszigeteltségét összeolvadással próbálják enyhíteni: egy szeretővel, egy üggyel, egy közösséggel, egy isteni lénnyel. A halálszorongás a szülője minden vallásnak, hiszen így vagy úgy mind végességünk gyötrelmét igyekszik csökkenteni. Isten – kultúrától függetlenül – nem pusztán a halandóság fájdalmát lágyítja az öröklét ígéretével, de félelmetes elszigeteltségünket is csillapítja, és világos tervrajzzal szolgál az értelmes élethez.

A haláltól való szorongástól azonban a legszilárdabb, legtiszteletreméltóbb védekezés ellenére sem szabadulhatunk meg teljesen: mindig velünk van, elménk egy eldugott zugában leselkedik ránk. Talán igaza van Platónnak, amikor azt mondja, énünk központi magját nem tudjuk becsapni.

Vajon Kr. e. 300 évvel (a filozófia aranykorának tartott korban), az ókori Athén polgáraként kihez fordultam volna, hogy megszabaduljak az elmémet átszövő rettegéstől, ha rám tör a halálszorongás okozta pánik vagy lidércnyomás? Valószínűleg elvonszoltam volna magam az agorára, az ókori Athén központjába, ahol a jelentős filozófiai iskolák álltak. Elhaladtam volna a Platón alapította Akadémia előtt, amit akkoriban már unokaöccse, Szpeuszipposz vezetett, majd a Lükeion, vagyis Arisztotelész iskolája előtt, aki valaha Platón tanítványa volt, ám filozófiája annyira különbözött mesteréétől, hogy nem lehetett az utódja. A sztoikusok és cinikusok iskolái mellett tanítványokra vadászó vándorfilozófusokról tudomást sem véve végül beléptem volna Epikurosz kertjébe, hogy hitem szerint segítségre leljek.

Vajon napjainkban hová fordulhat az ember kezelhetetlennek tűnő halálfélelmével? Van, aki a családtagjaitól vagy a barátaitól kér segítséget, mások az egyházhoz vagy egy terapeutához mennek, egyesek olyan könyvekből merítenek vigaszt, mint az enyém is. Számtalan, haláltól rettegő pácienssel foglalkoztam. Egész életemben terápiás munkát végeztem, s megfigyeléseim, gondolataim és kezelési módszereim nagy segítséget kínálnak azok számára, akik saját maguk nem tudják eloszlatni a halálfélelmüket.

Az előszóban elsősorban arra hívom fel a figyelmet, hogy a halálszorongás olyan problémákat idézhet elő, amelyek látszólag nincsenek összefüggésben a halandóság témájával. A halál keze messzire ér, és gyakran álcázott formában tűnik fel. Előfordulhat, hogy a halálfélelem teljes bénultságot okoz, maga a félelem mégis rejtve marad, és olyan tüneteken keresztül jelentkezik, amelyeknek látszólag semmi közük nincs az elmúláshoz.

Freud szerint az efféle pszichopatológia az elfojtott szexualitásból ered. Úgy gondolom, nézete túlontúl leegyszerűsítő. Klinikai munkám során megfigyeltem, hogy az egyén nemcsak a szexualitását, de egész alkotó énjét és különösen annak véges természetét is képes elfojtani.

Az 1. fejezetben a rejtett halálszorongás felismerését tárgyalom. A szorongást, a depressziót és egyéb tüneteket sok ember esetében a halálszorongás táplálja. Nézeteimet minden alkalommal klinikai esetbeszámolókkal és a praxisomban alkalmazott technikákkal, valamint filmekből és irodalmi művekből vett példákkal illusztrálom.

A 2. fejezetben bemutatom, hogy a halállal való szembesülés nem feltétlenül vezet kétségbeeséshez, életcélunk szem elől veszítéséhez. Éppen ellenkezőleg: egy teljesebb élet lehetőségét segíti elő. A fejezet központi tézise szerint jóllehet a halál fizikai értelemben elpusztít, a halál tudata megment bennünket.

A 3. fejezet filozófusok, terapeuták, írók és művészek jelentős gondolatait, elméleteit mutatja be a halálszorongás legyőzéséről. De amint a 4. fejezet sugallja, az elméletek önmagukban nem elégségesek a halált övező rettegés leküzdéséhez. A halállal való szembenézés leghatékonyabb eszköze az elméletek és az emberi kapcsolatok egymásra hatása, ezért több gyakorlati módszert is ajánlok e szinergia alkalmazására hétköznapjaink során.

Könyvem azoknak a pácienseknek a megfigyelésén alapul, akik segítségért fordultak hozzám. Mivel a megfigyelő mindig hat a megfigyeltre, az 5. fejezetben a terapeutát vizsgálom: felkínálom a halálszorongással kapcsolatos személyes tapasztalataimat, halandósággal kapcsolatos gondolataimat. Én magam is küszködöm az elmúlással, és szeretnék a lehető legőszintébben és legérthetőbben beszélni a saját rettegésemről – szakmabeliként, aki egész életét a halálfélelem tanulmányozásával töltötte, és magánemberként is, akihez napról napra közelebb lopakodik a halál.

A 6. fejezetben a terapeutáknak szánt tanácsaimat gyűjtöttem össze. A legtöbb kolléga kerüli a halálszorongással való közvetlen munkát, talán mert vonakodnak szembenézni a sajátjukkal. Ráadásul a pszichológiai iskolák szinte semmiféle képzést nem kínálnak az egzisztenciális megközelítés területén: fiatal terapeuták mondják, hogy azért nem kutakodnak mélyebben e tárgyban pácienseikkel, mert nem tudják, mihez kezdjenek a válaszokkal. Egy haláltól rettegő páciens számára a terapeuta akkor nyújthat valódi segítséget, ha a terápiás munkát és kapcsolatot új elgondolkodásokra építi. Bár ezt a fejezetet a kollégáknak szánom, igyekszem kerülni a szakmai zsargont, s arra törekszem, hogy közérthető legyek.

Az olvasó joggal kérdezheti, hogy miért foglalkozom ezzel a kellemetlen, ijesztő témával. Miért nézek bele a napba? Miért nem fogadom meg az amerikai pszichiátria tiszteletre méltó doyenjének, Adolph Meyernek a tanácsát, aki egy évszázaddal ezelőtt azt javasolta tanítványainak: „Ne vakard, ahol nem viszket!”[1] Minek küzdeni az élet legrettenetesebb, legsötétebb, ráadásul megváltoztathatatlan aspektusával? Ami azt illeti, az elmúlt években a szervezett gondozás, a rövid terápiák, a tüneti kezelés és a gondolkodási minták megváltoztatására irányuló terápiás módszerek térnyerésével valóban felerősödött ez a szemellenzős álláspont.

Csakhogy a halál viszket. Szünet nélkül viszket; szakadatlanul bizsereg, finoman, alig hallhatóan kaparászik egy belső ajtón, a tudat felszíne alatt. Rejtve, álcázva, a legkülönfélébb tünetek formájában szivárog át, számtalan aggodalmunk, megpróbáltatásunk, konfliktusunk forrásaként[2].

Mélyen hiszem – idős emberként, aki egy napon, a nem is olyan távoli jövőben szintén meghal, és pszichiáterként, aki évtizedeket töltött a halálszorongás témájával –, hogy a szembesülés a halállal nem Pandora kártékony szelencéjét nyitja meg, hanem valódibb életet eredményezhet, méghozzá jóval nagyobb együttérzéssel a szívünkben.

Derűlátón nyújtom tehát át könyvemet az olvasónak. Meggyőződésem, hogy segítségével könnyebben néz szembe a halállal, s nemcsak a rettegése enyhül, de az élete is teljesebbé válhat.

1. fejezet

A halálszorongás felismerése

A halál minden
és semmi sem.

Beléd bújnak a férgek és belőled
kibújnak.

Mindenki a maga módján retteg a haláltól. Egyesek számára a halálszorongás az élet háttérzenéje: minden esemény arra emlékezteti őket, hogy az a bizonyos pillanat soha többé nem tér vissza. Számukra egy régi film is fájdalmas élmény lehet, ha közben csak az jár a fejükben, hogy az összes szereplő a föld alatt porlad.

Másoknál a szorongás hangosabb, markánsabb. A halál kísértete rendszerint hajnali háromkor tör felszínre, olyan erővel, hogy hevesen zihálva riadnak fel álmunkból. Megbénítja őket a tudat, hogy hamarosan ők is semmivé lesznek – ahogyan egyébként mindenki más.

Vannak, akiket a küszöbönálló halálról alkotott, határozott rémkép üldöz: fegyvert fognak a halántékukhoz; náci rohamosztag elől menekülnek; robogó vonat tart feléjük; lezuhannak egy felhőkarcolóról vagy hídról.

Saját halálunk időnként nagyon is átélhető módon jelenik meg előttünk. Talán koporsóba zárva fekszünk, orrlyukunkban földdel, teljes tudatában annak, hogy örökké egyedül leszünk a sötétségben. Talán attól rettegünk, hogy soha többé nem láthatjuk, hallhatjuk vagy érinthetjük meg szeretteinket. Esetleg az tölt el mély fájdalommal, hogy amikor mi már a föld alatt leszünk, a barátaink még nem. Az élet nélkülünk is megy tovább, de fogalmunk sem lesz arról, mi történik a családunkkal, a barátainkkal, a világgal.

Mindannyian belekóstolunk a halálba esténként, amikor elalszunk, vagy altatásban a kórházban. A halál és az álom, Thanatosz és Hüpnosz ikertestvérek a görög mitológiában. A cseh egzisztencialista író, Milan Kundera szerint a felejtés révén is a halált ízleljük meg: „A legfélelmetesebb a halálban nem a jövő elveszítése, hanem a múlté. A felejtés valójában a halál egy formája, amely állandóan jelen van az életben.”[3]

A halálszorongás sokakban nyilvánvaló és könnyen felismerhető, legyen bármily lesújtó. Másokban finoman, különféle tünetek mögé bújva rejtőzik, és csak célzott kutatással hozható felszínre.

Nyílt halálszorongás

Sokan összetévesztik a halálszorongást a gonosztól, az elhagyatástól vagy a megsemmisüléstől való félelemmel. Egyeseket a végtelen rettentő mivolta üt szíven: holtan feküdni örökké, végtelen ideig; mások képtelenek felfogni a nemlét állapotát, és azon tűnődnek, holtukban vajon hová kerülnek; van, akit az a gondolat tölt el félelemmel, hogy személyes világunk az enyészeté lesz; és van, aki a halál elkerülhetetlenségével küszködik, mint az alábbi e-mail harminckét éves szerzője is, akinél a halálszorongás súlyos pánikrohamokat idézett elő.

Azt hiszem, a legerősebb érzéseim abból a felismerésből származtak, hogy ÉN leszek az, aki meg fog halni, nem egy másik entitás, nem az Öregasszony-Én vagy a Végstádiumos-Halálra-Kész-Én. Azt hiszem, soha nem gondoltam egyenesen a halálra, mindig valami olyasminek képzeltem, ami esetleg megtörténik, de semmiképpen sem bizonyosan. Egy komoly pánikroham után aztán heteken át minden korábbinál elszántabban foglalkoztam az elmúlással, és most már tudom, hogy nem csak talán jön el. Úgy éreztem, ráébredtem egy rettenetes igazságra, és nincs visszaút az áldott tudatlanságba.

Egyesek félelme időnként szinte elviselhetetlen következtetéssé alakul: arra a megállapításra jutnak, hogy világuk és annak emlékei is megszűnnek létezni. Az utca, ahol élnek, a családi összejövetelek, a szülők, a gyerekek, a tengerparti ház, a főiskola, a kedvenc kemping – a halálukkal mind elenyészik. Semmi sem állandó, semmi sem maradandó. Vajon milyen értelme lehet egy ennyire tünékeny életnek?

Tökéletesen tisztán láttam az (élet) értelmetlenségét – hiszen látszólag minden, amit teszünk, feledésre ítéltetett, és a Föld is elpusztul. Elképzeltem a szüleim, a szerelmem és a barátaim halálát. Gyakran eszembe jut, hogy az ÉN koponyám és csontjaim – nem egy feltételezett koponya, nem feltételezett csontok – egy napon nem bennem lesznek, hanem a testemen kívül. Ez a gondolat nagyon zavarba ejtő. A testemtől független entitás gondolatával nem tudok mit kezdeni, így az elpusztíthatatlan lélek gondolata sem vigasztal.

Van néhány fontos felvetés ennek a fiatal nőnek a beszámolójában: a halál személyessé vált számára; többé nem olyasmi, ami esetleg megtörténik vagy csak másokkal történik meg; a halál elkerülhetetlensége az egész életet értelmetlenné teszi. A fizikai testtől független halhatatlan lélek gondolatát valószínűtlennek tartja, és nem talál vigaszt a túlvilág elméletében sem. Felveti a kérdést, hogy a halál utáni öntudatvesztés vajon ugyanaz-e, mint a születés előtti öntudatlanság (fontos kérdés, amivel a későbbiekben ismét találkozunk Epikurosz gondolatainak elemzésénél).

Egy halálszorongással küzdő páciensem az első találkozásunkkor átadott nekem egy verset. Íme:

Mindent átjár a halál.
Rémületes jelenléte
Fogva tart, nem ereszt.
Kínomban üvöltök.
Menni kell tovább.

Minden nap megsemmisüléssel fenyeget.
Próbálok nyomokat hagyni,
Ez talán segít.
Elmerülni a jelenben,
A legtöbb, amit tehetek.

Ám a halál ott leselkedik
A védőálarc alatt,
Melyet úgy veszek föl magamra,
Mint egy gyerektakarót.
Az éjszaka némaságában
A takaró átereszti
A feléledő rettegést.

Nem lesz többé,
Ki belélegzi a levegőt,
Ki javítja a rosszat,
Ki átérzi az édesen búsat.
Elviselhetetlen a veszteség, holott
Öntudatlan.

A halál minden
És semmi sem.[2]

Különösen a vers utolsó két sora viselte meg: A halál minden / És semmi sem. Elmondta, hogy a semmivé válás gondolata lassan felemésztette, átvette az uralmat az elméje felett, és mindent betöltött. Ugyanakkor a versben két vigasztaló gondolat is felbukkan: ha nyomot hagy maga után, élete mégis értelmet nyer; a legtöbb, amit tehet, hogy megéli a jelent.

A halálszorongás
nem más szorongást helyettesít

A pszichoterapeuták gyakran feltételezik tévesen, hogy a nyílt halálszorongás valójában nem is a halál miatti szorongás, hanem valami más probléma álcázása. A huszonkilenc éves ingatlanügynökkel, Jenniferrel is ez történt. Egész életében éjszakai pánikrohamokkal küzdött a halálfélelme miatt, ám ezeket korábbi terapeutái rendre félreértelmezték. Éjszakánként rendszeresen verejtékezve riadt fel álmából, tágra nyílt szemmel reszketett saját megsemmisülésének képzetétől. Látta önmagát eltűnni, tökéletesen elfeledve, örökre a sötétségben botladozva. Végül meggyőzte magát arról, hogy valójában semmi nem számít, hiszen egyébként is minden enyészetre van ítélve.

Hasonló gondolatok kora gyermekkora óta gyötörték. Élénken emlékezett az első epizódra, ötéves korából. Reszketve rohant szülei szobájába, mert attól félt, meghal. Anyja, hogy megnyugtassa, két dolgot mondott neki, és ezeket Jennifer sohasem felejtette el: „Nagyon hosszú élet áll előtted, semmi értelme ilyesmin gondolkodni.” A másik: „Ha nagyon öreg vagy, és közel a halál, akkor vagy megbékélsz vele, vagy belebetegszel. Ám az elmúlás egyik esetben sem lesz ellenedre.”

Jennifer egész életében anyja vigasztaló szavaira támaszkodott, de saját stratégiát is kifejlesztett a pánikrohamok enyhítésére. Arra emlékezteti magát, hogy választhat: gondol-e a halálra vagy nem. Aztán emlékei tárházából pozitív emlékeket hoz felszínre – közös nevetés gyerekkori barátokkal, túra férjével a Sziklás-hegységben, akivel megcsodálják a tükröződő tavakat és felhőoszlopokat, összepuszilgatja gyermekei ragyogó arcát.

Mindezek ellenére tovább kínozta a rettegés, és aláásta szinte minden örömét. Több terapeutát is felkeresett, de nem sokat segítettek. Különféle gyógyszerekkel sikerült ugyan csillapítani a rohamok intenzitását, ám a gyakoriságát nem. Terapeutái soha nem fókuszáltak a halálfélelmére, mivel úgy vélték, a halál valami más szorongás helyettesítője. Úgy döntöttem, nem ismétlem meg a hibáikat. Jennifer egy álma zavarhatta meg őket, az az álom, ami először ötéves korában bukkant fel.

Az egész család a konyhában van. Az asztalon egy tálban földigiliszták. Apám arra kényszerít, hogy vegyek egy marékkal, préseljem ki belőlük a tejet, és igyam meg.

A kipréselt gilisztákból nyert tej képzete minden terapeuta szerint a péniszt és a spermát jelképezte, így az apa által elkövetett szexuális bántalmazás irányában kezdtek vizsgálódni. Elsőre nekem is ez tűnt a megfelelő magyarázatnak, ám elvetettem, miután megismertem Jennifer beszámolóját arról, hogyan fordult az összes terápia rossz irányba. Jóllehet az apja rettentően ijesztő volt, és verbálisan is bántalmazta, sem ő, sem a testvérei nem számoltak be szexuális zaklatásról.

Egyik terapeuta sem tárta fel az asszony állandósult halálfélelmének súlyosságát és jelentőségét. A szakemberek közös hibájának tiszteletre méltó gyökerei a történelem első pszichoterápiás publikációjáig nyúlnak vissza: Freud és Breuer 1895-ben megjelent, Tanulmányok a hisztériáról című munkájáról van szó. Ha figyelmesen olvassuk a szöveget, kiderül, hogy Freud pácienseinek életét teljesen áthatotta a halálszorongás[4]. Kudarca halálfélelmük feltárásában zavarba ejthetne minket, ha későbbi írásaiban nem magyarázta volna el, hogyan alapozta a neurózis eredetének teóriáját a különböző tudattalan, primitív, ösztönös erők közötti feltételezett konfliktusra. A halál nem játszhat szerepet a neurózis eredetében, véli Freud, mivel a tudattalanban nem jelenik meg, két ok miatt: egyrészt azért, mert a halálról nincs személyes tapasztalatunk, másrészt azért, mert a nemlét felfoghatatlan[5].

Bár Freud megrendítően és bölcsen beszél a halálról[6] rövid lélegzetű esszéiben, például az Időszerű gondolatok háborúról és halálról[3] címűben, amelyet az első világháborúra reflektálva írt, a halál freudi „haláltalanítása” – Robert Jay Lifton szavaival élve[7] – beépült a hivatalos pszichoanalitikus elméletbe, és terapeuták nemzedékeit befolyásolta erőteljesen; ők a halál helyett arra koncentráltak, amit az, hitük szerint, a tudattalanban megjelenít, nevezetesen a szeparációs és a kasztrációs szorongásra. Talán jogosan jelenthetjük ki, hogy a múlt hangsúlyozása a pszichoanalízisben meghátrálás a jövőtől és a halállal való szembenézéstől[8].

A terápia első pillanatától Jennifer halálfélelmének határozott feltárására törekedtem. Nem volt ellenállás: készségesen együttműködött velem, hiszen éppen azért választott engem, mert olvasta az Egzisztenciális pszichoterápia című munkámat, és szeretett volna szembenézni élete egzisztenciális aspektusaival. Terápiás üléseink a halállal kapcsolatos képzeteire, álmaira és gondolataira koncentráltak. Megkértem, jegyezze fel pontosan az álmait és a pánikrohamok alatt felmerülő gondolatait.

Nem kellett sokáig várnunk. Néhány héttel később súlyos halálszorongás-rohama volt, miután megnézett egy filmet a náci vészkorszakról. Mélységesen felkavarta az élet filmben ábrázolt, totális kiszámíthatatlansága. Önkényesen válogattak ki és önkényesen gyilkoltak ártatlan embereket. Mindenhol veszély leselkedett, senki nem lehetett biztonságban. Jennifert szíven ütötte, hogy mindez gyermekkori otthona atmoszférájára emlékeztette: az apja kiszámíthatatlan haragjától való rettegésre, az érzésre, hogy sehová nem tud elbújni előle, és csak a láthatatlanságban remélhet menedéket, vagyis ha minél kevesebbet hallatja a hangját.

Nem sokkal később meglátogatta gyermekkori otthonát, és tanácsomra a szülei sírjánál röviden elmélyedt gondolataiban. Talán radikális ötletnek tűnik arra kérni egy pácienst, hogy meditáljon egy sírnál[9], pedig Freud már 1895-ben leírt egy esetet, amiben pontosan ezt kérte egyik betegétől. Apja sírjánál állva váratlanul különös gondolat futott át Jennifer agyán: „Mennyire fázhat odalent a sírban!”

Sokat beszéltünk erről a szokatlan gondolatról. Úgy tűnt, hogy gyermeki énjének halálfelfogása, annak minden irracionális mozzanatával (például hogy a halott még mindig fázhat) együtt, párhuzamosan létezik képzeletében a felnőtt racionalitással.

Amikor az ülés után hazafelé autózott, eszébe jutott egy gyermekkorában népszerű sláger. Elkezdett énekelni, és döbbenten tapasztalta, hogy minden sorára tisztán emlékszik:

Eszedbe jut, halottaskocsit látva,
te következel? Készülj a halálra!
Amikor fehér lepelbe tekerve
leeresztenek a sötét verembe.
Beleraknak egy fekete dobozba,
betakarnak sárral, kővel, tobozzal.
Azután egy hétig minden rendben lesz,
míg a koporsó ereszteni nem kezd.
Beléd bújnak a férgek és belőled
kibújnak, orrod likain tekergőznek,
fölfalják szemed, fölfalják a szád,
habzsolják ujjaid közt a kocsonyát.
A nagy féregnek hasad a bejárat,
felzabál, míg szemgödrödből kimászhat.
Gyomrod lassan már zöld iszapban áll,
gennylét fröccsent, mint malteroskanál.
Rákenheted egy nagy karéj kenyérre,
hullaként bizony ez lesz ebédre![4]

Ahogy a dalt énekelte, felvillant előtte, hogy a nővérei (Jennifer volt a legfiatalabb) megállás nélkül ezzel a rémes dallal cukkolták, annak ellenére, hogy nyilvánvalóan borzasztóan felzaklatta.

Az emlék fölelevenítése igazi revelációként hatott Jenniferre, mert segítségével megértette, hogy visszatérő álma a földigilisztatej ivásáról egyáltalán nem a szexről szólt, hanem a halálról, a sírgödör férgeiről, a biztonság hiányáról és arról a veszélyérzetről, amit gyermekkorában tapasztalt. Ez a felismerés – hogy egy gyermek halálképzetét őrizte magában hibernálva – új távlatokat nyitott számára a terápiában.

Rejtett halálszorongás

Időnként komoly nyomozás szükséges ahhoz, hogy felszínre hozzuk a rejtett halálfélelmet, amely pedig önmegfigyelés révén is feltárható, akár terápiában vagyunk, akár nem. A halállal kapcsolatos gondolatok beszivárognak álmainkba, hiába igyekszik ezeket a tudatos én elfojtani. A rémálmokban a halálszorongás tör fel rejtekéből, az álmodót fenyegetve.

A rémálom azt a képzetet kelti az álmodóban, hogy élete óriási veszélyben van: egy gyilkos elől menekül, magasról zuhan lefelé, halálos veszély elől bujkál, esetleg haldoklik, sőt meg is halt.

Álmainkban a halál gyakran szimbolikus formában jelenik meg. Egy középkorú férfi például, akit emésztési problémák gyötörtek, és úgy képzelte, gyomorrákja is van, azt álmodta, hogy a családjával együtt repülőn ül, útban egy egzotikus karib-szigeteki üdülőhely felé. A következő jelenetben a földön találta magát, gyomorgörcsbe görnyedve. Páni félelemmel riadt fel, s rögtön felismerte álma jelentését: meghalt gyomorrákban, s az élet ment tovább nélküle.

Bizonyos élethelyzetek mindig előhívják a halálfélelmet: ez lehet egy súlyos betegség, közeli hozzátartozónk halála, vagy egy olyan esemény, amely aláássa létbiztonságunkat, például szexuális erőszak, válás, rablás, elbocsátás. Ha elgondolkozunk az efféle eseményeken, előbb-utóbb felbukkan a nyílt halálszorongás.

A semmi félelme mint halálszorongás

Rollo May pszichológus jó pár évvel ezelőtt dobta be a köztudatba, hogy a semmitől való szorongás arra törekszik, hogy valamitől való félelemmé váljon. Más szóval a semmi félelme – a tárgy nélküli szorongás – kézzelfogható tárgyat keres magának. Susan története – amikor az egyén aránytalanul erősen szorong egy esemény miatt – jól példázza a koncepció hasznosságát.

Susan, a pedáns, hatékony, középkorú könyvelő azért keresett fel, mert konfliktusba keveredett a munkáltatójával. Több hónapig járt hozzám, végül felmondott, és alapított egy konkurens, igen sikeres céget.

Néhány évvel később, amikor felhívott és sürgősen találkozót kért, alig ismertem meg a hangját. A mindig magabiztos és vidám Susan rémültnek tűnt, remegett a hangja. Még aznap fogadtam, pár órával később. A külsejét is ijesztőnek találtam: az általában nyugodt, stílusosan öltözött nő ziláltan, kócosan jelent meg, kivörösödött arccal, sírástól felpuffadt szemmel, nyakán átvérzett sebkötéssel.

Akadozva adta elő történetét. Felnőtt, megállapodott fia, George, akinek jó állása volt, börtönbe került kábítószerrel való visszaélés vádjával. A rendőrség kisebb közúti szabálytalanság miatt állította meg, ám az autójában kokaint találtak. Tesztje pozitív lett; ez már a harmadik kábítószeres vétsége volt, és mivel egy állam által dotált rehabilitációs programban vett részt (korábban drog hatása alatt vezetett), egyhavi szabadságvesztésre és egy évig tartó drogrehabilitációs kezelésre ítélték.

Susan négy napig egyfolytában sírt. Nem tudott sem aludni, sem enni, a munkahelyére sem bírt bejárni (ilyesmi húsz év alatt először fordult elő vele). Éjszaka a fiával kapcsolatos rémképek gyötörték: látta maga előtt, amint koszos papírzacskóból ételmaradékot fal, és rothadó fogakkal egy csatornában végzi.

− Meghal a börtönben – mondta.

Aztán elmesélte, mennyire kimerítette, hogy minden lehetséges módon megpróbálta elérni a fia felmentését. Összetörte, amikor fia gyermekkori fényképét bámulta – angyali arc, göndör, szőke fürtök, kifejező szem –, aki előtt gazdag, végtelenül ígéretes jövő állt.

Susan rendkívül talpraesett asszonynak tartotta magát. A saját erejéből lett valaki, haszontalan szülei ellenére komoly sikereket ért el az életben. Ebben a helyzetben azonban teljesen tehetetlennek érezte magát.

– Miért tette ezt velem? – kérdezte. – Ez lázadás, a vele kapcsolatos terveim szándékos szabotálása! Mi más lenne? Hát nem adtam meg neki mindent, minden szükséges eszközt a sikerhez? A legjobb iskolákat, sportolást, zongorát, lovaglást… Így hálálja meg?! Képzelje el, micsoda szégyen, ha a barátaim megtudják!

Kínzó irigységet érzett, amikor barátai sikeres gyerekeire gondolt.

Legelőször azokra a dolgokra hívtam fel a figyelmét, amelyekkel egyébként is tisztában volt. A csatornában haldokló fiú rémképe irracionális: katasztrófát lát ott, ahol nincs. Rámutattam, hogy a fia nagyon szépen fejlődik: bekerült egy jó rehabilitációs programba, és kiváló szakemberhez jár egyéni terápiába. A függőségből való kigyógyulás szinte soha nem jár bonyodalmak nélkül: a visszaesések – gyakran többszöri visszaesések – elkerülhetetlenek. Susan persze tudta ezt, mivel nemrég tért vissza egy hétnapos családterápiás programról, amit a fia rehabilitációs kezelésének keretében szerveztek. Ráadásul a férje egyáltalán nem osztotta fiuk miatti súlyos aggodalmait.

Azt is tudta, hogy a kérdése – Miért tette ezt velem? – szintén irracionális, és egyetértően bólintott, amikor azt javasoltam, vonja ki magát a képből. George nem miatta esett vissza.

Minden anya elkeseredik, ha a fia visszaeső drogos, különösen akkor, ha még börtönbe is kerül, de Susan reakciója súlyosan eltúlzottnak tűnt. Gyanakodni kezdtem, hogy erős szorongása talán más forrásból táplálkozik.

Különösen mélységes kilátástalansága gondolkodtatott el. Mindig úgy tekintett önmagára, mint aki bármit képes elérni, megoldani, ám most az önképe darabokra tört. Semmit nem tehetett George-ért (kivéve, hogy leválasztja önmagát a fiáról).

De vajon miért játszott George ilyen központi szerepet Susan életében? Igen, a fia volt. Pontosabban annál valami sokkal több. Túlságosan fontos helyen állt, mintha Susan egész élete a fia sikerétől függött volna. Fölvetettem, hogy sok szülő számára a gyerekek a „halhatatlanságprojekt” részei. Ez az elgondolás fölkeltette az érdeklődését. Rájött, milyen forrón remélte, hogy George által kiterjesztheti önmagát a jövőbe; persze ekkor már tudta, hogy ezt a vágyát el kell engednie.

– Sajnos ehhez ő nem elég erős – mondta.

– Van olyan gyermek, aki elég erős ehhez? – kérdeztem. – Ráadásul George soha nem jelentkezett erre a feladatra, vagyis nyilvánvaló, hogy a visszaesései egyáltalán nem magáról szólnak.

Amikor az ülés végén megkérdeztem, mi az a kötés a nyakán, elmondta, hogy a minap egy kozmetikai műtét során feszesebbre húzták a nyakát. Tovább kérdezősködtem a műtétről, mire egyre türelmetlenebb lett, és megpróbált visszatérni a fia témájához – mivel, mint mondta, ő, vagyis a fia az oka annak, hogy felkeresett.

Csakhogy én nem engedtem.

– Kérem, mondja el, miért döntött a kozmetikai műtét mellett.

– Hát mert gyűlölöm, amit a kor a testemmel művel. A mellemmel, az arcommal és főleg a lógó nyakammal. Ezt a műtétet kaptam saját magamtól a születésnapomra.

– Hányadikra is?

– Nagybetűs születésnap. A hatvanadik. Múlt héten töltöttem be.

Ezután elmondta, milyen hatvanévesnek lenni, hogy megérezte, milyen gyorsan eljár fölötte az idő (erre én elmeséltem neki, milyen hetvennek lenni). Végül összefoglaltam:

– Biztos vagyok benne, hogy az aggodalma túlzott, hiszen maga is tudja, hogy a függőségi rehabilitáció során gyakoriak a visszaesések. Úgy gondolom, szorongása egy része más forrásból táplálkozik, mégis George-ra vetíti ki. A hatvanadik születésnapjával függ össze, az öregedésével és a halállal. Úgy tűnik, hogy a tudatosnál mélyebb szinten nagyon is fontos kérdések gyötrik: Mihez kezdjen hátralévő idejével? Mi ad értelmet az életének, ha George már nem tölti be ezt a szerepet?

Susan türelmetlensége fokozatosan intenzív érdeklődéssé szelídült:

– Eddig nem igazán foglalkoztatott az öregedés meg az idő múlása. Korábbi terápiánk alatt sem merült fel. De értem, mire céloz.

Az ülés végén rám nézett.

– Elképzelni sem tudom, hogyan segíthet rajtam a felvetése, de annyit mondhatok, hogy az elmúlt tizenöt percben nagyon is felkeltette az érdeklődésemet. Ez volt a leghosszabb idő az elmúlt négy napban, hogy nem gondoltam George-ra.

Megbeszéltünk egy újabb ülést a következő hétre, egy kora reggeli időpontra. Korábbi terápiánkból tudta, hogy a délelőttjeimet az írásra tartogatom, ezért megjegyezte, hogy megszegem a saját szabályaimat. Mire elmondtam, hogy a következő hét egy részében távol leszek, hogy részt vegyek a fiam esküvőjén, ezért borul a menetrend.

Mivel nagyon szerettem volna legalább kismértékben a segítségére lenni, távozóban utána szóltam:

– Ez a fiam második házassága, Susan, és emlékszem, mennyire megviselt a válása. Tudom, milyen rémes érzés tehetetlen szülőnek lenni. Mélyen belénk van programozva, hogy mindenáron segíteni akarunk a gyerekeinknek.

A következő két hétben kevésbé koncentráltunk George-ra, jóval inkább a saját életére. A fia miatti szorongása drámaian csökkent. George terapeutája felvetette (én pedig egyetértettem vele), hogy az lenne a legjobb mindkettőjüknek, ha egy darabig nem kommunikálnának. Susan egyre többet akart tudni a halálfélelemről, és arról, hogy az emberek hogyan küzdenek meg vele. Számos gondolatomat megosztottam vele azok közül, amelyek e könyv lapjain is szerepelnek. A negyedik héten kijelentette, hogy rendbe jött, újra a régi. Pár héttel későbbre megbeszéltünk egy utánkövető ülést.

Azon az utolsó órán megkérdeztem, mit talált a leghasznosabbnak közös munkánkból. Világosan megkülönböztette az általam felvetett gondolatokat a köztünk kialakult jelentőségteljes kapcsolattól.

– A leghasznosabb az volt – mondta –, amit a fiáról mondott. Nagyon meghatott, hogy személyesen is megpróbált segíteni. A fő téma, amire fókuszáltunk – hogyan vetítettem ki a saját életem és halálom miatti szorongásomat George-ra –, határozottan megfogott. Azt hiszem, igaza volt… Némely gondolata – például az Epikurosztól vett elmélete – nekem talán kissé túl… intellektuális, nem tudom megítélni, mennyire segített. Ennek ellenére kétségtelen, hogy valami nagyon hatékonyan működött az üléseink során.

A terapeuta gondolatai és a terapeutához fűződő kapcsolat közötti különbségtétel a kulcskérdés[10] (erről bővebben lásd a 4. fejezetet). Legyen egy elmélet vagy felvetés bármily hasznos, azt csak a másikkal való bensőséges kapcsolat teheti igazán hatékonnyá.

Aznap, valamivel később, Susan meglepő bejelentést tett az életében beállt jelentős változásokkal kapcsolatban.

– Az egyik legnagyobb problémám az, hogy túlságosan beleszürkültem a munkámba. Túl hosszú ideig, szinte egész felnőtt életemben könyveltem, ám lassan rá kell jönnöm, hogy talán máshogy kellett volna döntenem, nem ez való nekem. Én extrovertált nő vagyok introvertált foglalkozással. Pedig szeretek emberekkel beszélgetni, szeretek kapcsolatokat létesíteni. A magányos könyvelés viszont szerzetesi elfoglaltság. Váltani szeretnék, és a férjemmel is komoly beszélgetéseink voltak az elmúlt hetekben a jövőnkről. Még belekezdhetek valami újba. Utálnám, ha öregkoromban visszanézve úgy érezném, meg sem próbáltam valami mást csinálni.

Ezután elmesélte, hogy a férjével már korábban is álmodoztak arról, hogy vennének egy kis fogadót a Napa-völgyben. Most hirtelen komolyra fordult a dolog, úgyhogy a hétvégét egy ingatlanügynökkel töltötték, és több eladó panziót is megnéztek.

Fél évvel később kaptam Susantól egy fényképet egy bájos Napa-völgyi vidéki fogadóról. A hátoldalára odaírta, hogy mielőbb látogassam meg. „Az első éjszaka a házban!”

Susan története remekül szemléltet néhány fontos mozzanatot. Először is, a szorongás aránytalan mértékét. Természetes, hogy aggódott, amiért a fia börtönbe került. Melyik szülő ne tenné? Csakhogy ő drámaian reagált erre az aggodalomra. Végtére is a fia évek óta küzdött a kábítószerrel, és máskor is voltak már visszaesései.

Szakmai szimatom jól működött, amikor nem hagytam eltéríteni magunkat a viseltes kötéstől, vagyis a kozmetikai műtét bizonyítékától. Valójában a kockázat elég kicsi volt, hiszen az ő korcsoportjában mindenkit izgat az öregedés. A kozmetikai műtét és a hatvanadik születésnap kiemelése rengeteg rejtett halálfélelmet hozott felszínre, amit Susan a fiára vetített. A terápia során tudatosítottuk szorongása forrását, és arra ösztönöztem, hogy nézzen szembe ezzel.

Susant több felismerés is megrázta: a teste öregszik, a fia az ő „halhatatlansági projektjének” a része, a fiának csak korlátozottan tud segíteni, az öregedést nem tudja visszafordítani. Végül az a felismerés, hogy rengeteg megbánás gyülemlett fel benne, fordulópontot hozott az életében.

Susané az első a számos példa közül, amelyekkel azt szeretném szemléltetni, mennyivel többet tehetünk a halálszorongás puszta csökkentésénél. A halál tudatosítása valódi megvilágosító élmény lehet, különlegesen hasznos katalizátor életszemléletünk megváltoztatásához.

Jegyzetek

Végjegyzetek

Előszó: A halálos seb

1 Jerome Frank idézte Adolph Meyert, személyes közlés, 1979.

2 A halálszorongás kísérleti kutatásának van egy hatalmas, nagyon aktív területe (jórészt a „terrormenedzsment elméletének” előterjesztőitől), amely a halálszorongás mindenütt jelenvalóságát bizonyítja, valamint ennek hatását az önbecsülésre, a személyiségvonások, hitrendszerek és viselkedésminták rendkívül széles skálájára, valamint az egyén értékrendjének és kulturális látásmódjának állandóságára. Lásd például: Solomon, S. – Greenberg, J. – Pyszczynski, T.: Pride and Prejudice: Fear of Death and Social Behavior. Current Directions in Psychological Science, 2000. 9(6), 200–204.; Pyszczynski, T. – Solomon, S. – Greenberg, J.: In the Wake of 9/11: The Psychology of Terror. American Psychological Association, Washington, D. C., 2002.

1. fejezet: A halálszorongás felismerése

3 Idézi Roth, P.: Shop Talk: A Writer and His Colleagues and Their Work. Houghton Mifflin, Boston, 2001, 97.

4 További részletekért lásd bevezetőmet: Freud, S. – Breuer, J.: Studies on Hysteria. (Ed. and trans.: J. Stracey.) Basic Books, New York, 2000. (Eredeti kiadás: 1895.) Magyarul: Sigmund Freud: Tanulmányok a hisztériáról in: Válogatás az életműből – Sigmund Freud. Ford.: Schultz Katalin. Európa, Budapest, 2003.

5 Freud, S.: Inhibitions, Symptoms and Anxiety. (Trans.: J. Strachey.) Hogarth Press, London, 1936. (Eredeti kiadás: 1926.) Magyarul: Sigmund Freud: Gátlás, tünet, szorongás in: Válogatás az életműből –Sigmund Freud: Ford.: Berényi Gábor. Európa, Budapest, 2003, 577–92.

6 Freud, S.: Thoughts for the Time on War and Death: Our Attitudes Toward Death. Collected Papers of Sigmund Freud, Vol. 4. Hogarth Press, London, 1925. Magyarul: Időszerű gondolatok háborúról és halálról in: Sigmund Freud művei V. Ford.: Szalai István. Cserépfalvi, Budapest, 1995, 177.

7 Lifton, R. J.: The Broken Connection. Simon and Schuster, New York, 1979.

8 Spiegel, D.: „Man as Timekeeper: Philosophical and Psychoterapeutic Issues.” American Journal of Psychoanalysis, 1981, 41(5), 14.

9 Freud és Breuer, 1895/2000.

10 Az elmélet és a személyes kapcsolat közötti szinergia a központi témája A Schopenhauer-terápia című könyvemnek. Magyarul (ford.: Résch Éva): Park, Budapest, 2009.

Lábjegyzetek

1 Gilgames – Agyagtáblák üzenete. Rákos Sándor fordítása. Európa, Budapest, 1974.

2 Sajó László fordítása.

3 Sigmund Freud művei V. Szalai István fordítása. Cserépfalvi, Budapest, 1995, 177. o.

4 Sajó László fordítása.

Tartalom

Előszó: A halálos seb

1. fejezet: A halálszorongás felismerése

Nyílt halálszorongás

A halálszorongás nem más szorongást helyettesít

Rejtett halálszorongás

A semmi félelme mint halálszorongás

2. fejezet: A megvilágosító élmény

A dolgok „vannak” és „ahogy vannak” – jelentős különbség

Ébredés az élet végén: Ivan Iljics halála

A gyász mint megvilágosító élmény

A sorsfordító döntés mint megvilágosító élmény

A jelentős fordulópont mint megvilágosító élmény

Az álom mint megvilágosító élmény

A terápia befejezése mint megvilágosító élmény

3. fejezet: Halálszemléletek: az elmélet hatalma

Epikurosz kortalan bölcsessége

Tovagyűrűzés

Hatásos gondolatok halálszorongás ellen

Schopenhauer hármas esszéje: mi az ember? Mit birtokol? Mit képvisel mások szemében?

4. fejezet: A kapcsolatok szerepe a halálszorongás legyőzésében

Emberi kapcsolatok

A személyes jelenlét ereje

Önfeltárás

Tovagyűrűzés a gyakorlatban

Saját bölcsességünk felfedezése

Teljes életet élni

Ébredés

5. fejezet: A halál tudatosítása: önvallomás

Halálesetek a környezetemben

Személyes találkozásaim a halállal

Önmagam kiteljesítése

Tanítóim és a halál

Személyes halálszorongásaim

Vallás és hit

Miért írok könyvet a halálról?

6. fejezet: Halálszorongás a terápiában: tanácsok kollégáknak

Mit jelent az egzisztenciális megközelítés?

Tartalom és folyamat megkülönböztetése

A kapcsolat hatalma a halálszorongás leküzdésében

Munka az „itt és most”-ban

A terapeuta önfeltárása

Álmok: királyi út az „itt és most”-hoz

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Útmutató a kötet használatához

Jegyzetek

Park Könyvkiadó

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkonyvkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – Apache License 2.0