Daniel Silva

A Rend

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Daniel Silva, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A mű eredeti címe: The Order

(HarperCollins Publishers LLC, New York, USA)

Magyarra fordította: Zinner Judit

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-347-9

- Borítókép: Shutterstock

- A szerző fotója: ©Marco Grob

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Most is – mint mindig – feleségemnek, Jamie-nek,

valamint gyermekeimnek, Lilynek és Nicholasnak

„Pilátus látta, hogy nem megy semmire, sőt a zajongás még fokozódik is. Vizet hozatott, s a nép szeme láttára megmosta kezét: »Ennek az igaz embernek vére ontásában én ártatlan vagyok – mondta. – Ti lássátok!« Erre az egész tömeg zúgta: »Vére rajtunk és fiainkon!«”[1]

(Máté 27:24–25)

„Minden szerencsétlenség, amely ezután érte a zsidókat
– Jeruzsálem lerombolásától Auschwitzig – ennek a kitalált véralkunak
a folyománya volt.”

(Ann Wroe: Pontius Pilate)

„Szándékosan vaknak kell lennünk a múlt iránt, hogy ne tudjuk,
hova vezet mindez.”

(Paul Krugman, The New York Times)

ELŐSZÓ

Őszentsége VII. Pál pápa A gyóntató című kötetben jelenik meg először, a Gabriel Allon-sorozat harmadik részében. Később pedig A Moszad ügynöke a Vatikánban, valamint A Moszad ügynöke és a Caravaggio című kötetekben szerepel. Pietro Lucchesi néven született, korábban Velence pátriárkája volt, majd II. János Pál pápa közvetlen utódja a trónon. Az én kitalált Vatikánomban Joseph Ratzinger és Jorge Mario Bergoglio, azaz XVI. Benedek és Ferenc pápasága nem létezett.

ELSŐ RÉSZ

AZ INTERREGNUM

1

RÓMA

Éjjel 23:42-kor csörrent meg a telefon. Luigi Donati habozott kissé, mielőtt felvette. A kijelzőn Albanese neve jelent meg, és csak egy oka lehetett, amiért ezen a kései órán hívta.

– Hol van, excellenciás uram?

– A falakon kívül.

– Ó, igen. Hiszen csütörtök van, nemdebár?

– Valami gond adódott?

– Jobb, ha nem mondok túl sokat telefonon. Sosem tudhatja az ember, ki hallgat bele.

Kilépve a kapun Donatit nyirkos, hideg éjszaka fogadta. Fekete papi öltönyt, hozzá fehér római galléros inget viselt, nem a „hivatalban” megszokott, lila szegélyű reverendát. Az ő rangjabeli egyházi személyek így emlegették az Apostoli Palotát. Donati érsek Őszentsége VII. Pál pápa magántitkára volt. Magas, sovány ember sűrű, sötét hajjal és filmsztárhoz méltó vonásokkal. Nemrég ünnepelte hatvanharmadik születésnapját, de a kor cseppet sem rontott kellemes külsején. A Vanity Fair magazin nemrég keresztelte el „Szemrevaló Luigi”-nak. A cikk számtalan kínos percet okozott neki a Kúria rosszindulatú világában, de mivel jó okkal kíméletlen ember hírében állt, senki sem merte szemtől szemben felemlegetni – egyedül csak a szentatya, aki kegyetlenül cukkolta is érte.

Jobb, ha nem mondok túl sokat telefonon…

Donati már több mint egy éve készült erre a pillanatra, az első enyhe szívroham óta, melyet el is titkolt a világ elől, sőt többé-kevésbé még a Kúria elől is. De miért éppen ma éjjel kellett megtörténnie?

Az utca furcsán kihalt volt. Halálos csend van, gondolta Donati hirtelen. Egy palotákkal szegélyezett, széles úton haladt, egyutcányira a Via Venetótól, olyan környéken, ahová papok ritkán teszik be a lábukat. Főleg a Jézus Társaságában tanult és képzett papok, a szigorú és néha lázadó jezsuiták, akik közé Donati is tartozott. A járda mellett ott várta hivatalos vatikáni autója az SCV rendszámmal. A sofőr a százharminc tagú pápai csendőrség tagja volt. Nyugat felé indult Rómán keresztül, kényelmes tempóban.

Még nem tudja…

Mobilján Donati átfutotta a vezető olasz lapok online oldalait. Még ők sem tudták. Ahogy londoni és New York-i kollégáik sem.

– Kapcsolja be a rádiót, Gianni!

– Zenét, excellenciás uram?

– Nem. A híreket, legyen szíves!

A szokásos sóder hangzott fel Savianótól, egy újabb kirohanás arról, hogy az arab és afrikai bevándorlók tönkreteszik az országot. Mintha az olaszok nem tudnák maguk is tökéletesen tönkretenni. Saviano hónapok óta nyaggatta a Vatikánt egy magánkihallgatásért a pápától. Donati nem kis megelégedéssel visszautasította.

– Ennyi elég, Gianni.

A rádió áldott hallgatásba merült. Donati kipillantott német gyártmányú luxusautója ablakán. Krisztus katonájának nem így kellene utaznia. Arra gondolt, minden bizonnyal ez lesz az utolsó útja Rómán át egy sofőr vezette limuzinban. Zűrös idők álltak mögötte – terrortámadás a Szent Péter-bazilika ellen, botrány a Vatikáni Múzeumok antik műkincsei körül, papok szexuális visszaéléseinek ostorozása –, Donati mégis élvezte szolgálata minden percét. Most pedig mindez egy szempillantás alatt véget ért. Ismét csupán egyszerű pap volt – és sosem érezte még magát ennyire egyedül.

A kocsi keresztezte a Teverét, majd bekanyarodott a Via della Conciliazionéra, a széles sugárútra, melyet Mussolini vágatott Róma nyomornegyedein át. A bazilika fényben úszó, eredeti szépségében helyreállított kupolája látszott már a távolban. Követték Bernini oszlopsorát a Szent Anna-kapuig, ahol egy svájci gárdista intett, hogy behajthatnak a városállam területére. Éjjeli egyenruháját viselte: kék tunikát nagy, fehér gallérral, térdzoknit és fekete barettet, hogy védje fejét a hidegtől. Szeme száraz volt, arca nyugodt.

Még nem tudja…

A kocsi lassan haladt a Via Sant’Anna mentén, el a svájci gárda laktanyája, a Szent Anna-templom, a vatikáni nyomda és a Vatikáni Bank épülete mellett, majd megállt egy boltíves átjárónál, mely a San Damaso-udvarba vezet. Donati gyalog vágott át a kockaköveken, s beszállt a keresztény világ legfontosabb liftjébe, melyből az Apostoli Palota harmadik emeletén lépett ki. Végigsietett a lodzsán, melyet egyik oldalról üvegfal, a másikról freskók szegélyeztek. Még egy forduló balra, s megérkezett a pápai lakosztály elé.

Egy újabb svájci gárdista állt szálegyenesen az ajtó előtt teljes díszegyenruhában. Donati szó nélkül elment mellette, és belépett az ajtón. Csütörtök van, gondolta. Miért kellett épp csütörtökön megtörténnie?

Tizennyolc év telt el, gondolta Donati végignézve a szentatya dolgozószobáján, és semmi sem változott. Egyedül a telefon. Végre sikerült meggyőznie a szentatyát, hogy cserélje le Wojtyła ősöreg tárcsás telefonját egy modern, többvonalas készülékre. Ettől eltekintve a szoba éppen úgy nézett ki, mint ahogy „a lengyel” hagyta. Ugyanaz a komor fa íróasztal, ugyanaz a drapp bevonatú szék. Ugyanaz a kopott keleti szőnyeg, ugyanaz az aranyóra és feszület. Még az írómappa és a tollkészlet is a nagy Wojtyłáé volt. Annak ellenére, hogy pápasága elején fogadkozott, miszerint elfogadóbb, kevésbé elnyomó egyházat fog építeni, Pietro Lucchesi sosem tudott teljesen kilépni elődje árnyékából.

Donati valamilyen ösztöntől hajtva ránézett az órájára: hét perccel múlt éjfél. A szentatya este fél kilenckor vonult vissza a dolgozószobájába, hogy másfél óra hosszat olvasson és írjon. Donati rendszerint gazdája mellett szokott ilyenkor maradni, vagy bement a folyosó másik végén lévő irodájába. De mivel tegnap csütörtök volt, a hét egyetlen estéje, ami az övé, csak kilencig maradt.

Tegyen meg nekem egy szívességet, mielőtt elmegy, Luigi…

Lucchesi arra kérte a titkárát, hogy húzza szét a dolgozószoba ablakát takaró nehéz függönyöket. Ez volt az az ablak, ahol a szentatya az Úrangyala imát mondta minden szombat délben. Donati teljesítette a kérést. Még a zsalut is kinyitotta, hogy a szentatya kiláthasson a Szent Péter térre, miközben a kúriai papírmunkája fölött görnyed. Most azonban teljesen be volt húzva a függöny. Donati félrehúzta, és zárva találta a zsalugátereket.

Az íróasztalon rend volt, nem a szokásos összevisszaság, melyet Lucchesi szokott hagyni maga után. Egy félig üres teáscsésze állt rajta – a kanál a csészealjon –, ami nem volt ott, amikor Donati kilenckor távozott. Az öreg harmonikalámpa alatt rendezett oszlopban papírdossziék hevertek mindenféle dokumentumokkal. A philadelphiai érsekség jelentése a molesztálási botrány anyagi következményeiről, megjegyzések a következő szerdai általános audienciához, egy homília első vázlata a következő brazíliai pápalátogatásra. Valamint jegyzetek egy enciklikához a bevándorlás kapcsán, amely minden bizonnyal fel fogja háborítani Savianót és barátait az olasz jobboldalon.

Egy dolog azonban hiányzott.

Gondoskodjon róla, hogy megkapja! Legyen szíves, Luigi!

Donati belenézett a szemétkosárba, de az üres volt. Egyetlen apró fecni sem volt benne.

– Keres valamit, excellenciás uram?

Donati felnézett, s Domenico Albanese bíborost pillantotta meg, ahogy őt vizslatja az ajtóból. Albanese calabriai születésű volt, foglalkozása szerint pedig a Kúria tisztségviselője. Több vezető pozíciót is betöltött a Szentszéknél, többek között a Vallásközi Párbeszéd Pápai Tanácsának elnöke, valamint a Római Katolikus Anyaszentegyház levéltárosa és könyvtárosa is volt. Egyik funkciója sem magyarázta volna azonban a jelenlétét a pápai lakosztályban hét perccel éjfél után. Viszont Domenico Albanese volt a camerlengo.[2] Az ő dolga, és csakis az ő dolga volt kiadni a hivatalos nyilatkozatot arról, hogy Szent Péter trónja megüresedett.

– Hol van? – kérdezte Donati.

– A mennyek országában – felelte dallamos hangon a bíboros.

– És a teste?

Ha Albanese nem hallotta volna meg a papi hivatásra hívó szót, talán egész életében márványlapokat rakodhatott volna a megélhetésért, vagy állati tetemeket dobálhatott volna egy calabriai mészárszékben. Donati most követte őt egy keskeny folyosón a hálószobába. Még három bíboros várakozott ott a félhomályban: Marcel Gaubert, José Maria Navarro és Angelo Francona. Gaubert volt az államtitkár, gyakorlatilag a miniszterelnök, a világ legkisebb államának legfőbb diplomatája. Navarro a Hittani Kongregáció prefektusa, a katolikus ortodoxia őrzője, az eretnekség elleni védelmezője. Francona, a legidősebb hármuk közül, a bíborosi kollégium dékánja volt. És ebben a minőségében ő fog elnökölni a következő konklávén.

Navarro, a nemesi származású spanyol szólította meg elsőként Donatit. Bár már majdnem negyedszázada élt és dolgozott Rómában, még mindig ízes kasztíliai kiejtéssel beszélt olaszul.

– Luigi, tudom, milyen fájdalmas lehet ez magának. Mindannyian az ő hűséges szolgái voltunk, de magát szerette a legjobban.

Gaubert bíboros, a sovány, macskaképű párizsi nagyokat bólogatott a spanyol közhelyes kúriai udvariaskodása közben, ahogy a három civil is, akik a falnál álltak alig láthatóan: dr. Octavio Gallo, a szentatya személyi orvosa, Lorenzo Vitale, a csendőrség parancsnoka és Alois Metzler ezredes, a Pápai Svájci Gárda parancsnoka. Úgy tűnt, Donati érkezett utolsónak. Ő, a magántitkár! Neki kellett volna odahívnia az egyház vezetőit a pápa halálos ágyához, nem a camerlengónak. Hirtelen hatalmas bűntudat fogta el.

Amikor azonban lenézett az ágyra fektetett testre, a bűntudat helyét a mindent elsöprő gyász vette át. Lucchesi még mindig a fehér reverendáját viselte, bár a papucsát levették, és kis, kerek papi sapkája sem volt sehol. Valaki a mellkasára helyezte a két kezét, s ujjai köré fonta a rózsafüzérét. Szeme csukva volt, alsó állkapcsa ellazult, de fájdalomnak nyoma sem volt az arcán. Semmi sem utalt arra, hogy szenvedett volna. Donati attól sem lett volna meglepve, ha Őszentsége hirtelen kinyitotta volna a szemét, és érdeklődik, miképp telt az estéje.

Még mindig a fehér reverendáját viselte…

Donati felügyelte a szentatya napirendjét pápasága első napjától kezdve. Az esti rutin csak ritkán változott. Vacsora héttől fél kilencig, papírmunka a dolgozószobában fél kilenctől tízig, ezután tizenöt perc ima és elmélkedés a magánkápolnában. Fél tizenegyre rendszerint ágyban feküdt – általában egy angol detektívregénnyel, ami az egyik bűnös gyengéje volt. Az éjjeliszekrényen P. D. James Devices and Desires című könyve hevert, rajta a pápa szemüvege. Donati kinyitotta a bejelölt oldalnál.

„Negyvenöt perccel később Rickards visszatért a gyilkosság helyszínére…”

Donati becsukta a könyvet. Úgy számolt, a pápa már majdnem két órája halott, talán annál is régebben. Nyugodt hangon tette fel a kérdést.

– Ki találta meg? Remélem, nem egy nővér.

– Én voltam – felelte Albanese bíboros.

– Hol volt akkor a szentatya?

– Őszentsége a kápolnában távozott az élők sorából. Néhány perccel tíz után találtam rá. Ami a halála pontos időpontját illeti… – a calabriai megvonta súlyos vállát – …azt nem tudom megmondani, excellenciás uram.

– Miért nem szóltak nekem azonnal?

– Mindenhol kerestük.

– Fel kellett volna hívniuk a mobilon.

– Hívtam is. Nem egyszer. De nem vette fel.

A camerlengo nem mond igazat, gondolta Donati.

– És ön mit keresett a kápolnában, eminenciás uram?

– Ez kezd olyan lenni, mint egy kihallgatás – mondta Albanese, miközben egy pillanatra Navarro bíborosra villant a tekintete, majd ismét Donatira nézett. – Őszentsége megkért, hogy imádkozzam vele, én pedig elfogadtam a meghívást.

– Odatelefonált?

– A lakosztályomba – bólintott a camerlengo.

– Mikor?

Albanese a mennyezetre emelte a tekintetét, mintha megpróbálna visszaidézni egy jelentéktelen részletet, ami kiment a fejéből.

– Kilenc tizenötkor. Talán kilenc húszkor. Azt kérte, jöjjek át pár perccel tíz után. Mikor megérkeztem…

Donati lenézett az ágyon élettelenül fekvő alakra.

– És hogy került ide?

– Én hoztam be.

– Egyedül?

– Őszentsége a vállán cipelte az Egyház teljes súlyát – felelte Albanese –, de holtan könnyebb volt a tollpehelynél. Mivel önt nem értem el, idehívtam az államtitkárt, aki pedig felhívta Navarro és Francona bíborost. Ezután telefonáltam Gallo doktornak, aki megállapította a halált. Súlyos szívroham. A második, igaz? Vagy a harmadik?

Donati a pápai orvosra nézett.

– Hány órakor tette meg a nyilatkozatot, doktor?

– Tizenegy tízkor, excellenciás uram.

Albanese bíboros halkan megköszörülte a torkát.

– Némiképp kiigazítottam az idősorrendet a hivatalos jelentésemben. Ha szeretné, mondhatom azt, hogy maga találta meg, Luigi.

– Nem szükséges.

Donati térdre ereszkedett az ágy mellett. A szentatya életében is aprócska volt, a halál pedig csak még kisebbnek mutatta. A titkár felidézte a napot, amikor a konklávé váratlanul megválasztotta Lucchesit, Velence pátriárkáját a római katolikus egyház kétszázhatvanötödik pápájává. A Könnyek Szobájában kiválasztotta a legkisebbet a három előre elkészített reverenda közül, de még így is olyan volt, mint egy kisfiú az apja ingében. Mikor kilépett a Szent Péter téri erkélyére, alig lehetett látni a fejét a korlát fölött. A Vatikán-szakértők Valószínűtlen Pietrónak nevezték el, a keményvonalas egyházi vezetők pedig gúnyosan I. Véletlen pápaként emlegették.

Egy perccel később Donati egy kezet érzett a vállára nehezedni. Ólomsúlya volt, tehát csakis Albanese lehetett az.

– A gyűrűt, excellenciás uram!

Valaha a camerlengo dolga volt összetörni a halott pápa halászgyűrűjét a bíborosi kollégium jelenlétében. De ugyanúgy, mint a három koppintás a pápa homlokára egy ezüstkalapáccsal, ez a gyakorlat is megváltozott. Lucchesi gyűrűjét, melyet csak ritkán viselt, mindössze meg fogják karcolni keresztalakban. Más hagyományok azonban változatlanul megmaradtak, például hogy azonnal bezárják és lepecsételik a pápai lakosztályt. Még Donati, Lucchesi egyetlen magántitkára sem mehet be többé, miután elszállították a testet.

Donati még mindig térdelve kinyitotta az éjjeliszekrény fiókját, és kezébe vette a nehéz aranygyűrűt. Átadta Albanese bíborosnak, aki egy bársonyzacskóba tette, majd ünnepélyesen kijelentette:

– Sede vacante.

Igen, Szent Péter trónja megüresedett. Az apostoli alkotmány szerint Albanese bíboros lesz a római katolikus egyház ideiglenes ügyvivője az interregnum alatt, mely az új pápa megválasztásával ér majd véget. Donatinak, a címzetes érseknek ebbe már nem lesz beleszólása. Valójában most, hogy a „főnöke” meghalt, minden jogköre és feladata megszűnt, s egyedül a camerlengónak tartozott beszámolással.

– Mikor szándékozik megtenni a bejelentést? – kérdezte.

– Csak magára vártam.

– Megnézhetem?

– Az időnek most már jelentősége van. Ha tovább halogatjuk…

– Természetesen, eminenciás uram. – Donati rátette kezét Lucchesiére. Már hideg volt. – Szeretnék egy percre egyedül maradni vele.

– Egy percre – ismételte a camerlengo.

Lassan kiürült a szoba, Albanese volt az utolsó, aki távozni készült.

– Áruljon el nekem valamit, Domenico!

– Excellenciás uram? – fordult vissza a camerlengo az ajtóból.

– Ki húzta be a függönyöket a dolgozószobában?

– A függönyöket?

– Széjjel voltak húzva, amikor kilenckor elmentem. És nyitva voltak a zsaluk is.

– Én voltam, excellenciás uram. Nem akartam, hogy a térről bárki meglássa égni a lámpákat késő éjjel.

– Persze, persze. Bölcsen tette, Domenico.

A camerlengo kiment, de nyitva hagyta az ajtót. Egyedül maradva a gazdájával Donati lenyelte a könnyeit. Lesz még ideje gyászolni később. Lucchesi füléhez hajolt, s megszorította a kezét.

– Beszélj hozzám, öreg barátom! – suttogta. – Mondd el, mi történt itt valójában ma éjjel!

2

JERUZSÁLEM – VELENCE

Chiara volt az, aki titokban szólt a miniszterelnöknek, hogy a férjének nagy szüksége lenne egy kis szabadságra. Mióta vonakodva beköltözött a Saul király út igazgatói irodájába, alig volt egy szabad délutánja, s még a párizsi bombamerénylet után is csak pár napot engedélyezett magának lábadozás céljából, pedig megrepedt két alsó csigolyája. Ugyanakkor szabadságra mennie sem volt könnyű feladat. Eközben is szüksége volt biztonságos kommunikációra és – ami még ennél is fontosabb – személyes biztonságra. Ahogy Chiarának és az ikreknek is. Irene és Raphael nemsokára már a negyedik születésnapját fogja ünnepelni. Az Allon család azonban akkora veszélynek volt kitéve, hogy egyszer sem tehették ki a lábukat Izraelből.

De hova is mehetnének? Egy egzotikus utazás valami messzi országba szóba sem jöhetett. Észszerű közelségben kell maradniuk Izraelhez, hogy Gabriel egy távolról sem valószínűtlen nemzeti katasztrófa esetén órák alatt a Saul király úton tudjon lenni. Nem várt tehát rájuk afrikai szafari, sem egy utazás Ausztráliába vagy a Galápagos-szigetekre. Talán jobb is így. Gabrielnek úgyis zűrös a viszonya a vadállatokkal. Különben meg más sem hiányzik neki, mint egy újabb fárasztó repülőút. Most, hogy már ő volt a Cég főigazgatója, folyton ingázott Washington és Izrael között, hogy egyeztessen amerikai partnereivel Langley-ben. Egyszerűen csak pihenésre volt szüksége.

De még a pihenés sem volt nála könnyű eset. Tehetséges ember volt, de alig volt hobbija. Nem síelt, nem búvárkodott, és egyszer sem volt a kezében golf- vagy teniszütő. Kivéve, ha fegyverként kellett használnia. A tengerpart untatta, kivéve, ha hideg volt, és fújt a szél. Vitorlázni szeretett, különösen az Angliától keletre eső, háborgó vizeken, de szívesen gyalogolt is hátizsákkal a hátán, egy kietlen mocsáron keresztül. Még Chiara, a hajdani operatív ügynök is csak egy-két mérföldön át tudta tartani vele az iramot. A gyerekek minden bizonnyal kikészülnének.

A megoldás az, hogy találni kell Gabrielnek valami tennivalót a nyaralás idejére. Egy kis elfoglaltságot, amivel reggelente néhány órát bíbelődhet, amíg a gyerekek felkelnek, felöltöznek, és elkezdődik a nap. De mi lenne, ha mindez egy olyan városban történne, ahol Gabriel amúgy is otthon érzi magát? Ott, ahol a restaurálást tanulta és az inaséveit töltötte. Ott, ahol ő és Chiara találkoztak és egymásba szerettek. Az asszony abban a városban született, apja pedig az egyre csökkenő zsidó közösség főrabbija volt. Édesanyja amúgy is régóta könyörgött, hogy hozza el végre a gyerekeket. Igen, ez tökéletes lesz, gondolta az asszony. Ahogy mondani szokták: két legyet egy csapásra.

Na jó, de mikor? Az augusztus nem jöhet szóba, akkor túl meleg van, és túl nagy a páratartalom, a várost meg elárasztják a turisták. A szelfikattintgató hordák, melyek a kényszeredetten vigyorgó idegenvezetők nyomában vonulnak egy-két órát, mielőtt felhörpintenek egy túlárazott kapucsínót a Caffè Florianban, és visszatérnek a luxushajójukra. Ám ha várnak, mondjuk, novemberig, akkor már hűvös és tiszta lesz a levegő, és szinte egészen az övék lesz a negyed. Akkor lenne lehetőségük eltűnődni a jövőjükön a Cég és az izraeli mindennapi élet nyűgeitől távol. Gabriel megmondta a miniszterelnöknek, hogy egyetlen ciklusra vállalja csak a munkát, így épp ideje eltervezni, hogyan kívánják eltölteni életük hátralévő részét, hol akarják felnevelni a gyerekeiket. Egyikük sem lesz fiatalabb, főleg Gabriel nem.

Az asszony nem szólt férjének a terveiről, mert tudta, hogy a bejelentést egy végtelen előadás követné, felsorolva az összes okot, amiért Izrael állam összeomlana, ha Gabriel egyetlen napnál többet hiányozna a munkahelyéről. Ehelyett összeesküdött Uzi Navottal, az igazgatóhelyettessel, és kiválasztották a szóba jöhető dátumokat. A Szállásügy, a Cég azon osztálya, mely titkos ingatlanok beszerzésével és fenntartásával foglalkozott, gondoskodik az elhelyezésükről. A helyi rendőrség és a titkosszolgálat, amellyel Gabriel igen szoros kapcsolatot ápolt, beleegyezett, hogy gondoskodik a biztonságukról.

Most már csak azt kell kitalálni, mivel foglalhatják le Gabrielt. Október vége felé Chiara felhívta Francesco Tiepolót, a térség legkiemelkedőbb restaurátor cégének a tulajdonosát.

– Pont van egy neki való feladatom. E-mailben elküldöm a fotót.

Három héttel később, hazatérve egy Izrael perlekedő kabinetjével folytatott, különösen zaklatott megbeszélés után, Gabriel összecsomagolva találta az Allon család holmiját a nappaliban.

– El akarsz hagyni?

– Nem, csak szabadságra megyünk – felelte Chiara. – Mindannyian.

– Én nem…

– Már elintéztem, drágám.

– Uzi tudja?

Chiara bólintott.

– És a miniszterelnök is.

– Hová megyünk? És mennyi időre?

Az asszony elárulta.

– Mit fogok kezdeni ott magammal két hétig?

Chiara átnyújtotta neki a fotót.

– Kizárt, hogy be tudjam fejezni.

– Annyit csinálsz meg belőle, amennyit sikerül.

– És hagyjam, hogy más nyúljon utána a munkámhoz?

– Nem fog összedőlni miatta a világ.

– Sosem tudhatod, Chiara. Még az is lehet, hogy összedől.

A lakás egy málladozó, vén palota látványos alsó szintjeit foglalta el Cannaregióban, mely Velence hat hagyományos városrészének egyike. Volt benne egy nagy szalon, egy hatalmas konyha tele modern eszközökkel, terasza pedig a Rio della Misericordiára nézett. Négy hálószobájából az egyikbe a Szállásügy beszerelte a biztonságos telefonvonalat és egy sátorszerű fülkét (melyet a Cég zsargonjában hüpének neveznek), ahonnan Gabriel a lehallgatás veszélye nélkül beszélhetett a Saul király úttal. Civil ruhás rendőrök figyelték a házat kintről, a Fondamenta dei Ormesini felől. Beleegyezésükkel Gabriel tartott magánál egy 9 mm-es Berettát, ahogy Chiara is, aki még nála is jobban tudott lőni.

Ha az ember néhány lépéssel továbbment a rakpart mentén, talált egy vashidat – az egyetlent Velencében –, a csatorna túlpartján pedig egy tágas tér kezdődött, a Campo del Ghetto Nuovo. Volt ott egy múzeum, egy könyvesbolt, valamint a zsidó közösség irodái. A Casa Israelitica di Riposo, az öregek otthona a tér északi részét foglalta el. Mellette állt egy masszív, féldomborműves emlékmű azoknak a velencei zsidóknak szentelve, akiket 1943 decemberében összetereltek, koncentrációs táborokba deportáltak, majd Auschwitzban megöltek. Két, állig felfegyverzett rendőr vigyázta az emlékművet egy megerősített bódéból. A kétszázötvenezer emberből, akik még mindig otthonuknak nevezhetik Velence süllyedő szigetvilágát, egyedül a zsidóknak van szükségük a nap huszonnégy órájában rendőri védelemre.

A teret szegélyező lakóházak voltak a legmagasabbak Velencében, mivel a középkorban lakóiknak a katolikus egyház megtiltotta, hogy bárhol máshol éljenek a város területén. Számos épület legfelső emeletén kis zsinagógák álltak az alattuk lakó askenázi és szefárd zsidók rendelkezésére. Ezeket mára gondosan helyreállították. A gettó két működő zsinagógája a tértől délre helyezkedett el. Mindkettő titkos volt: külsőre semmi sem árulta el, hogy a zsidó hitéletet szolgálják. A Spanyol zsinagógát Chiara ősei alapították 1580-ban. Mivel nem volt benne fűtés, csak húsvéttól az őszi nagy ünnepekig, ros hasánáig és jom kippurig volt nyitva. Egy apró téren állt a Levantei zsinagóga, mely télen szolgálta a közösséget.

Jacob Zolli rabbi és felesége, Alessia egysaroknyira lakott a Levantei zsinagógától egy keskeny kis házban, mely csendes terecskére nézett. Az Allon család hétfő este náluk vacsorázott, néhány órával azután, hogy megérkeztek Velencébe. Gabrielnek közben sikerült mindössze négyszer ránéznie a telefonjára.

– Remélem, nincs probléma – mondta Zolli rabbi.

– Csak a szokásos – dünnyögte Gabriel.

– Ez megnyugtató.

– Nem feltétlenül.

A rabbi halkan felnevetett. Tekintetét jólesően végighordozta a jelenlévőkön: kissé hosszabban pihentette két unokáján, aztán a feleségén, s végül a lányán. A gyertyafény visszatükröződött Chiara szemében. Karamellszínű szeme volt, benne aranyló pettyekkel.

– Chiara még sosem ragyogott ennyire – állapította meg az öreg. – Láthatóan igen boldoggá teszed.

– Valóban?

– Tagadhatatlanul voltak göröngyök az úton – folytatta a rabbi feddő hangsúllyal –, de biztosítalak, a lányom úgy gondolja, ő a legszerencsésebb ember a világon.

– Inkább én mondhatom magam annak mellette.

– Azt csiripelik a verebek, hogy becsapott téged az utazási terveitekkel kapcsolatban.

Gabriel elhúzta a száját.

– Biztos van valahol egy erre vonatkozó tiltás a Tórában.

– Egy sem jut eszembe.

– Talán valóban így volt a legjobb – ismerte el Gabriel. – Különben sosem egyeztem volna bele.

– Boldoggá tesz, hogy végre el tudtátok hozni a gyerekeket Velencébe. Csak attól félek, nehéz időkben jöttetek – halkította le a hangját Zolli rabbi. – Saviano és szélsőjobboldali barátai sötét erőket élesztettek fel Európában.

Giuseppe Saviano volt Olaszország új miniszterelnöke. Idegengyűlölő, intoleráns ember, aki nem bízott a szabad sajtóban, és nem volt érzéke az olyan finomságok iránt, mint a parlamentáris demokrácia vagy a jogállamiság. Hasonlóan vélekedett közeli barátja, Jörg Kaufmann is, Ausztria szárnybontogató, neofasiszta kancellárja. Franciaországban sokan arra számítottak, hogy Cécile Leclerc, a Nemzeti Front vezére lesz az Élysée-palota következő lakója, miközben a német Nemzeti Demokraták a volt neonáci, bőrfejű Axel Brünnerrel az élen várhatóan másodikként futnak majd be a célba otthon a januári általános választásokon. Úgy tűnt, mindenütt felfelé ível a szélsőjobb csillaga.

Felemelkedésüknek Nyugat-Európában a globalizáció, a gazdasági bizonytalanság és a földrész gyorsan változó demográfiai helyzete adott lendületet. A muszlimok már Európa népességének öt százalékát tették ki. Az ott élők egyre nagyobb arányban tekintették az iszlámot vallási és kulturális identitásuk elleni fenyegetésnek. Haragjuk és neheztelésük, mely korábban visszafogott volt, vagy nem került felszínre, most vírusként terjedt az interneten. Meredeken megnőtt a muszlimok elleni támadások száma, de ugyanígy a zsidók elleni támadások és vandál cselekedetek száma is. Az antiszemitizmus a második világháború óta nem látott szintet ért el Európában.

– A Lidón lévő temetőnket megint feldúlták a múlt héten – mondta a rabbi. – Feldöntött sírkövek, horogkeresztek, a szokásos. A gyülekezetem tagjai félnek. Próbálom nyugtatgatni őket, de én is félek. A Saviano-féle bevándorlásellenes politikusok jól felrázták a palackot, és kihúzták a dugót. A követőik panaszkodnak a közel-keleti és afrikai menekültekre, de minket gyűlölnek a leginkább. Ez a legrégibb gyűlölet a világon. Itt, Olaszországban már fel sem vonják az emberek a szemöldöküket, ha találkoznak egy antiszemitával. Nyíltan vállalhatja bárki, hogy megvet minket. Az eredmény pedig megjósolható.

– Majdcsak elmúlik a vihar – mondta Gabriel nem sok meggyőződéssel.

– Talán ugyanezt mondták a te nagyszüleid is. Ahogy Velence teljes zsidósága. Anyádnak sikerült élve elhagynia Auschwitzot, de a velencei zsidóknak nem volt ilyen szerencséjük – ingatta a fejét Zolli rabbi. – Ezt a filmet én már láttam egyszer, Gabriel. Tudom, hogyan végződik. Sose feledd, megtörténhet az elképzelhetetlen! De ne rontsuk el ezt az estét kellemetlen gondolatokkal! Élvezni akarom az unokáim társaságát.

Gabriel másnap reggel korán ébredt, és eltöltött néhány órát a „sátor” alatt a Cég vezetőivel értekezve. Ezután bérelt egy motorcsónakot, s elvitte Chiarát meg a gyerekeket egy körútra a városban és a lagúnák szigetein. Túl hideg lett volna úszni a Lidón, a gyerekek mégis levették a cipőjüket, és sirályokat meg cséreket kergettek a homokos parton. A visszaúton Cannaregio felé, Dorsoduróban megálltak a San Sebastiano-templomnál, hogy megnézzék Veronese A megdicsőült Madonna a gyermekkel és szentekkel című oltárképét, melyet Gabriel restaurált Chiara terhessége alatt. Később, miközben az őszi nap lassan elhalványult a Campo di Ghetto Nuovón, a gyerekek bekapcsolódtak egy hangos fogócskába, Gabriel és Chiara pedig egy padról figyelte őket az öregek otthona elől.

– Ez a legkedvesebb pad számomra a világon – szólalt meg Chiara. – Itt ültél azon a napon, amikor megjött az eszed, és könyörögtél, hogy fogadjalak vissza. Emlékszel, Gabriel? A Vatikán elleni támadás után történt.

– Nem tudom, melyik volt a rosszabb. A vállról indítható gránátok és az öngyilkos merénylők, vagy az, ahogyan bántál velem.

– Megérdemelted, te tökfej. Sosem kellett volna belemennem, hogy újból találkozzam veled.

– Most pedig itt játszanak a gyerekeink a téren – jegyezte meg Gabriel.

Chiara a carabinieri bódéja felé nézett.

– Fegyveresek vigyázó szemeitől kísérve.

Másnap, szerdán Gabriel kisurrant a lakásból a reggeli telefonálás után, s egy viharvert fadobozzal a hóna alatt elsétált a Madonna dell’Orto-templom felé. A főhajó félhomályba burkolózott, a mellékhajók kettős csúcsíveit állványzat takarta. A templomnak nem volt kereszthajója, de hátul volt egy ötszögű apszis, benne Jacopo Robusti sírja, akit Tintorettóként ismer a világ. Itt találta meg Gabriel Francesco Tiepolót. Hatalmas termetű, mackós férfi volt, kócos szürkésfekete szakállal. Szokásához híven kigombolt fehér köpenyt és hetykén a nyaka köré tekert sálat viselt.

Szorosan magához ölelte Gabrielt.

– Mindig tudtam, hogy egyszer visszatérsz.

– Ne éld bele magad, Francesco, csak szabadságon vagyok.

Tiepolo legyintett, mintha csak a galambokat akarná elhessegetni a Szent Márk térről.

– Ma még szabadságon vagy itt, de egy nap Velencében fogsz meghalni – mondta, és lenézett a sírra. – Gondolom, nem egy templomban kell majd eltemetnünk.

Tintoretto tíz festményt készített ennek a templomnak 1552 és 1569 között, köztük a Szűz Mária bemutatása a templomban címűt, mely a főhajó bal oldalán függött a falon. A hatalmas vászon mérete 480×429 cm volt, és a festő igazi remekművei közé tartozott. A restaurálás első szakasza, az elszíneződött lakkréteg eltávolítása befejeződött, már csak a vászon idővel megsérült részeinek a helyreállítása volt hátra. Óriási feladat. Gabriel számításai szerint egyetlen restaurátornak legalább egyéves munkája, ha nem több.

– Ki volt az a szegény fickó, aki eltávolította a lakkot? Remélem, Antonio Politi.

– Paulina volt, az új lány. Abban reménykedik, hogy nézheti majd, ahogy dolgozol.

– Remélem, kiábrándítottad.

– Határozottan. Azt mondta, tiéd lehet a festmény bármelyik része, kivéve Szűz Máriát.

Gabriel a föléjük magasodó vászon felső régiói felé emelte a tekintetét, ahol a názáreti zsidó pár, Joachim és Anna hároméves lánya, Miriam lépkedett bizonytalanul a jeruzsálemi templom tizenöt lépcsőjén a főpap felé. Néhány lépéssel mögötte egy barna selymet viselő nőalak volt látható, karján egy kisgyermekkel. Nem lehetett tudni, fiú-e vagy lány.

– Őt választom – mondta Gabriel. – És a gyermeket.

– Biztos vagy benne? Rengeteg munka van velük.

Gabriel szomorúan elmosolyodott, miközben le sem vette a szemét a képről.

– Ez a legkevesebb, amit megtehetek értük.

Két óráig maradt a templomban, hosszabb ideig, mint tervezte. Aznap este ő és Chiara a nagyszülőknél hagyták a gyerekeket, és étteremben vacsoráztak kettesben a Canal Grande túloldalán, San Polóban. Másnap, csütörtök délelőtt gondolázni vitte a gyerekeket, déltől ötig pedig a Tintorettón dolgozott. Ekkor zárta be Tiepolo a templomot éjszakára.

Chiara úgy döntött, a lakásban készít vacsorát. Utána Gabriel felügyelte a minden esti küzdelmet, melyet gyerekfürdetésnek hívnak, majd visszavonult a „sátrába”, hogy megoldjon egy apróbb válságot odahaza. Már majdnem egy óra volt, mire bekászálódott az ágyba. Chiara egy regényt olvasott a lehalkított televízió mellett. A képernyőn a Szent Péter-bazilikát mutatták élőben. Gabriel felnyomta a hangerőt, és megtudta, hogy elhunyt egy régi barát.

3

CANNAREGIO NEGYED, VELENCE

Kis idővel később, még aznap délelőtt Őszentsége VII. Pál pápa holttestét átvitték az Apostoli Palota második emeletén lévő díszterembe, a Sala Clementinába. Másnap kora délutánig maradt ott, amikor is ünnepélyes menetben átszállították a Szent Péter-bazilikába, ahol két napig láthatta a nép. Négy svájci gárdista állt őrt a halott főpap mellett alabárddal. A vatikáni sajtó beszámolt róla, hogy Luigi Donati érsek, a szentatya személyi titkára és bizalmasa szinte folyamatosan mellette maradt.

Az egyházi hagyomány szerint a pápa temetésére négy-hat nappal a halála után kerül sor. Domenico Albanese camerlengo bejelentette, hogy a következő kedden lesz a temetés, a konklávé pedig ez után tíz nappal kezdődik. A Vatikán-szakértők kemény csatára számítottak a reformerek és a konzervatívok között. A beavatottak José Maria Navarro érsekre fogadtak, aki az egyház doktrinális kapuőreként betöltött helyzetét arra használta, hogy hatalmi bázist alakítson ki maga körül a bíborosi kollégiumban, mely vetekedett még a halott pápáéval is.

Velencében, ahol Pietro Lucchesi korábban pátriárka volt, a polgármester háromnapos gyászt rendelt el. Elnémultak a város harangjai, s egy mérsékelt érdeklődéssel övezett misét tartottak a tiszteletére a Szent Márk-bazilikában. Máskülönben a megszokott módon folyt tovább az élet. A Santa Croce egy részét elöntötte egy kisebb helyi árvíz, az aqua alta, és egy kolosszális üdülőhajó ütközött a Giudecca-csatorna mólójának. A bárokban, ahol a helyiek itták a kávéjukat vagy egy brandyt az őszi hideg ellen, alig lehetett hallani a halott főpap nevét. Az alapból cinikus velenceiek közül kevesen jártak rendszeresen misére, és még kevesebben élték az életüket a vatikáni tanítások szerint. Velence templomai, a keresztény világ legszebbjei csak a külföldi turisták kedvére álltak nyitva, hogy azok megcsodálhassák a reneszánsz művészetét.

Gabriel azonban nem csak futó érdeklődéssel követte a római eseményeket. A pápa temetése reggelén korán érkezett a templomba, és megszakítás nélkül dolgozott negyed egyig, amikor is közeledő léptek tompa zaját hallotta a főhajóban. Felemelte szeme elől a nagyítót, és óvatosan félrehúzta az állványát borító ponyvát. Cesare Ferrari tábornok, a rendőrség Kulturális Örökségvédelmi Osztálya, a Művészeti Csoport parancsnoka rezzenéstelenül állta a tekintetét.

A tábornok nem várta meg az invitálást, csak belépett a ponyva mögé, és szemügyre vette a hatalmas vásznat, mely két halogénlámpa fehér fényében ragyogott.

– Az egyik legjobb munkája, nem gondolja?

– Óriási nyomás alatt állt, hogy bizonyítson. A közvélemény Veronesét ismerte el Tiziano utódaként és Velence legkiválóbb festőjeként. Szegény Tintoretto nem kapott többé olyan megbízatásokat, mint korábban.

– Ez volt a saját plébániatemploma.

– Ne mondja!

– Itt lakott a sarkon túl, a Fondamenta dei Morin.

A tábornok félretolta a ponyvát, és visszalépett a templomhajóba.

– Volt itt korábban egy Bellini is. A Madonna a gyermekkel. 1993-ban lopták el. A Művészeti Csoport azóta keresi. – Visszapillantott Gabrielre a válla fölött. – Ugye maga sem látta?

Gabriel csak mosolygott. Nem sokkal azelőtt, hogy a Cég vezetője lett, visszaszerezte a világ legkeresettebb ellopott festményét, Caravaggio Jézus születése Szent Ferenccel és Szent Lőrinccel című képét, és gondoskodott róla, hogy a Művészeti Csoporté legyen az érdem. Többek között ezért egyezett bele Ferrari tábornok, hogy huszonnégy órás biztonsági őrizetet nyújtson Gabrielnek és a családjának velencei szabadságuk idején.

– Magának most lazítania kellene – jegyezte meg a tábornok.

Gabriel leengedte szeme elől a nagyítót.

– Épp azt csinálom.

– Van valami gond?

– Valamilyen megmagyarázhatatlan okból nem tudom eltalálni a nő ruhája színét.

– A biztonságukkal kapcsolatban gondoltam.

– Úgy tűnik, a visszatérésem Velencébe észrevétlen maradt.

– Nem egészen. – A tábornok rápillantott a karórájára. – Ugye nem tudom rábeszélni, hogy tartson egy kis ebédszünetet?

– Sosem eszem munka közben.

– Igen, tudom – felelte a tábornok, miközben lekapcsolta a halogénlámpákat. – Emlékszem.

Tiepolo adott Gabrielnek kulcsot a templomhoz. A Művészeti Csoport parancsnokának a tekintetétől kísérve most beriasztott, és bezárta a kaput. Kettesben elsétáltak egy bárhoz néhány háznyira Tintoretto hajdani otthonától. A pult mögötti tévén épp a pápa temetése ment.

– Ha netán tudni akarja, Donati érsek szerette volna, ha jelen van.

– Akkor miért nem kaptam meghívót?

– Mert a camerlengo hallani sem akart róla.

– Albanese?

A tábornok bólintott.

– Láthatóan sosem örült annak, hogy maga és Donati szoros kapcsolatot ápolnak. Vagy ha már itt tartunk, maga és a szentatya.

– Akkor talán jobb is, hogy nem vagyok ott. Csak eltereltem volna a figyelmet.

A tábornok elhúzta a száját.

– Díszhelyre kellett volna magát ültetniük. Végül is, ha maga nincs, a szentatya meghalt volna a Vatikán elleni terrortámadásban.

A pultos, egy vékony, fekete pólós huszonéves kihozott két kávét. A tábornok cukrot tett az övébe. A kézről, amellyel megkavarta, két ujj hiányzott. Egy levélbomba miatt veszítette el, amikor még a Camorra által uralt nápolyi körzet csendőrparancsnoka volt. A robbanás kivitte a jobb szemét is. A mozdulatlan műszem hideg, merev tekintetet kölcsönzött a tábornoknak. Még Gabriel is kerülte, ha tehette. Olyan volt, mintha Isten mindent látó szemébe nézne.

Ez a szem most a tévére irányult, ahol a kamera lassan végigpásztázta a politikusok, uralkodók és válogatott hírességek sorát szerte a világból. Végül megállapodott Giuseppe Savianón.

– Legalább a karszalagja nincs rajta – dünnyögte a tábornok.

– Nem imádja?

– Saviano lelkesen vigyáz a Művészeti Csoport költségvetésére, ennek következtében egész jól megvagyunk.

– A fasiszták odavannak a kulturális örökségért.

– Ő populistának tekinti magát, nem fasisztának.

– Micsoda megkönnyebbülés!

Ferrari futó mosolya nem érte el a műszemét.

– Elkerülhetetlen volt egy Savianóhoz hasonló figura felemelkedése. Népünk elvesztette hitét az olyan ábrándos fogalmakban, mint a liberális demokrácia, az Európai Unió és a nyugati szövetség. De miért is ne? A globalizáció és az automatizáció világában a legtöbb fiatal olasz nem tud elindulni valami tisztességes pályán. Ha jól fizető munkát akarnak, Angliába kell menniük. Ha pedig itt maradnak… – A tábornok a pult mögött álló fiatalember felé nézett. – Kávéval szolgálják ki a turistákat. – Lehalkította a hangját. – Vagy az izraeli hírszerzőket.

– Saviano ezen nem fog változtatni.

– Valószínűleg nem. De közben erőt és magabiztosságot sugároz.

– Na és a hozzáértés?

– Amíg távol tartja a bevándorlókat, a támogatói nem törődnek vele, hogy nincs egy értelmes mondata.

– Na és ha válság tör ki? Egy igazi válság. Nem olyan, amilyet egy jobbos weboldal talál ki.

– Mint például?

– Lehet egy újabb pénzügyi válság, amitől összeomlik a bankrendszer – felelte Gabriel, majd kis hallgatás után hozzátette: – Vagy valami még sokkal rosszabb.

– Mi lehet rosszabb annál, mint ha elszáll minden megtakarításom?

– Mondjuk, egy világjárvány. Egy új influenzatörzs, amely ellen az emberiségnek nincs természetes védekezése.

– Egy pestis?

– Ne nevessen, Cesare! Csak idő kérdése.

– És honnan fog jönni ez a maga pestise?

– Átkerül állatokról emberekre egy olyan helyen, ahol kívánnivalót hagynak maguk után a higiéniai körülmények. Mondjuk, egy kínai húspiacon. Lassan indul majd, néhány helyi esettel. De mivel annyi szállal kötődik össze a világ, futótűzként fog elterjedni a bolygón. Néhány kínai turista elhozza Nyugat-Európába a járvány kitörésének korai szakaszában, még azelőtt, hogy azonosították volna a vírust. Az olasz lakosság fele heteken belül megfertőződik, vagy talán több is. Akkor mi lesz, Cesare?

– Hallgatom.

– Az egész országot karanténba kell helyezni, hogy megakadályozzák a továbbterjedést. A kórházak annyira tele lesznek, hogy el kell utasítaniuk mindenkit a legfiatalabbakon és legerősebbeken kívül. Százak fognak meghalni naponta, talán ezrek. A katonaság tömeges hamvasztásokra kényszerül, nehogy tovább terjedjen a járvány. Olyan lesz, mint egy…

– Holokauszt.

Gabriel lassan bólintott.

– És mit gondol, hogyan fog reagálni erre egy tehetségtelen és tanulatlan figura, mint Saviano? Az egészségügyi szakértőkre fog hallgatni, vagy azt gondolja majd, hogy ő jobban tudja? Elmondja az igazat a népnek, vagy hitegeti őket, hogy nemsokára itt lesz a vakcina és az életmentő gyógyszerek?

– A kínaiakat meg a bevándorlókat fogja hibáztatni, és erősebben fog kijönni az egészből, mint amilyen valaha volt. – Ferrari komoly pillantást vetett Gabrielre. – Van valami, amit tud, csak nem mond el nekem?

– Minden gondolkodó embernek tudnia kell, hogy már rég esedékes valami olyan nagyságrendű dolog, mint az 1918-as spanyolnátha-járvány. Mondtam is a miniszterelnökömnek, hogy az Izraelt fenyegető összes veszély közül egy világjárvány lenne a legrosszabb.

– Hálás vagyok a sorsnak, hogy nekem egyedül az ellopott festmények megtalálása a feladatom. – A tábornok nézte, ahogy a tévékamera végigpásztáz a piros ornátusok tengerén. – Ott ül a következő pápa.

– Azt mondják, Navarro bíboros lesz az.

– Ez a hír járja.

– Van valami háttér-információja?

Ferrari tábornok úgy válaszolt, mintha egy szobányi riporterhez beszélne.

– A rendőrségnek nem feladata figyelemmel kísérni a pápaválasztás folyamatát. Ugyanígy nem feladata az olasz biztonsági és hírszerző szerveknek sem.

– Kíméljen meg ettől!

A tábornok halkan felnevetett.

– Na és, mi a helyzet magával?

– Izrael államot nem foglalkoztatja a következő pápa személye.

– De most már igen.

– Ezt hogy érti?

– Mondja el majd ő – intett a fejével a televízió felé Ferrari tábornok. A kamera épp Luigi Donati érseket, Őszentsége VII. Pál pápa magántitkárát mutatta. – Azt kérdezi, lenne-e néhány perce, hogy beszéljen vele.

– Miért nem hívott fel egyszerűen?

– Nem telefontéma.

– Elmondta magának, miről van szó?

A tábornok megrázta a fejét.

– Csak azt, hogy rettentően sürgős. Azt reméli, holnap együtt tudnak ebédelni.

– Hol?

– Rómában.

Gabriel nem válaszolt.

– Egy óra repülővel. Vacsorára visszaér Velencébe.

– Valóban?

– Az érsek hangjából ítélve aligha. Egy órára várja magát a Pipernóban. Azt mondja, ismerős magának.

– Rémlik.

– Szeretné, ha egyedül menne. És ne aggódjon a neje meg a gyermekei miatt. Gondosan vigyázok rájuk a távolléte alatt.

– A távollétem alatt? – Gabriel nem ezt a szót használta volna egy félnapos látogatásra az Örök Városban.

A tábornok ismét felnézett a televízióra.

– Nézze azt a sok piros ruhás egyházi vezetőt!

– A szín Krisztus vérét jelképezi.

Ferrari ép szeme meglepetten csillant meg.

– Honnan az ördögből tudja?

– Életem jobbik felét keresztény műalkotások restaurálásával töltöttem. Joggal feltételezem, hogy többet tudok az egyház történetéről és tanításairól, mint a legtöbb katolikus.

– Engem is beleértve. – A tábornok tovább figyelte a közvetítést. – Maga mit gondol, ki lesz az?

– Azt mondják, Navarro már rendeli is az új bútort a pápai lakosztályba.

– Igen – bólintott a tábornok elgondolkodva. – Azt mondják.

4

MURANO, VELENCE

Kérlek, mondd, hogy csak viccelsz!

– Hidd el, nem az én ötletem volt.

– Tudod, mennyi időmbe és erőfeszítésembe került megszervezni ezt az utazást? Még a miniszterelnökkel is találkoznom kellett, az isten szerelmére!

– Ezt mélyen sajnálom, és sosem fogom elfelejteni – mondta Gabriel ünnepélyesen.

Egy kis, muranói étterem végében ültek. Gabriel megvárta, amíg elfogyasztották az előételt, csak azután rukkolt elő Chiarának a tervvel, miszerint Rómába utazna másnap reggel. Bevallottan önző okai voltak, mivel a halakra szakosodott étterem az egyik kedvenc helye volt Velencében.

– Csak egy napról van szó, Chiara.

– Ezt még te magad sem hiszed.

– Nem. De azért megérte megpróbálni.

Chiara a szájához emelte a borospoharat. A pinot grigio maradéka vörösen izzott a gyertyafényben.

– Miért nem hívtak meg a temetésre?

– Albanese bíboros nyilván nem talált számomra üres széket az egész Szent Péter téren.

– Ő találta meg a holttestet, igaz?

– A magánkápolnában – felelte Gabriel.

– Te elhiszed, hogy tényleg így történt?

– Arra gondolsz, hogy a Vatikáni Sajtóiroda pontatlan jelentést adott ki?

– Te és Luigi is épp elég félrevezető nyilatkozatot fogalmaztatok meg az évek során.

– De a mi indítékaink mindig tiszták voltak.

Chiara letette poharát a patyolatfehér abroszra, és lassan forgatni kezdte.

– Mit gondolsz, miért akar találkozni veled?

– Csak valami rossz állhat mögötte.

– Ferrari tábornok mit mondott?

– A lehető legkevesebbet.

– Nem jellemző rá.

– Valami olyasmire utalt, hogy a római katolikus egyház új pápájának megválasztásához lehet köze.

A borospohár megállt az asszony kezében.

– A konklávéhoz?

– Nem ment bele a részletekbe.

Gabriel bekapcsolta a telefonját, és megnézte, hány óra. Hosszú idő után kénytelen volt megválni imádott BlackBerry Key2 készülékétől. Új telefonja egy izraeli gyártmányú Solaris volt, az ő speciális igényeihez igazítva. Nagyobb és nehezebb, mint egy átlagos okostelefon. Arra tervezték, hogy ellen tudjon állni a világ legügyesebb hekkertámadásainak, beleértve az amerikai NSA-t és Izrael saját 8200-as egységét is. Gabriel minden vezető beosztású munkatársának volt ilyen készüléke, de még Chiarának is. Ez a mostani volt a második, mert Raphael az elsőt ledobta jeruzsálemi lakásuk teraszáról. Strapabírása ellenére a telefon a kétemeletnyi esést és kövön való landolást már nem bírta is.

– Késő van – szólalt meg Gabriel. – Fel kéne mentenünk a szüleidet.

– Nem kell sietnünk. Boldogok, hogy velük vannak a gyerekek. Ha rajtuk múlna, sosem mennénk el Velencéből.

– A Saul király úton feltűnne a távollétem.

– A miniszterelnöknek is – mondta Chiara, és egy percre elhallgatott. – Be kell vallanom, nem várom, hogy hazamenjünk. Élvezem, hogy csak az enyém vagy.

– Már csak két év van hátra a hivatali időmből.

– Két év és egy hónap. De a csuda számolja!

– Annyira szörnyű?

Chiara vágott egy grimaszt.

– Sosem akartam panaszkodó feleség lenni. Annyira bosszantóak!

– Mindig is tudtuk, hogy nehéz lesz.

– Igen – felelte az asszony bizonytalanul.

– Ha segítségre lenne szükséged…

– Segítségre?

– A ház körül.

Chiara elhúzta a száját.

– Megoldom egyedül is, köszönöm. Csak te hiányzol.

– Két év egy szempillantás alatt elröpül.

– Megígéred, hogy nem hagyod magad rábeszélni újabb négy évre?

– Kizárt.

Az asszony arca földerült.

– Na és hogy szeretnéd tölteni a nyugdíjas éveidet?

– Ez most úgy hangzott, mintha ideje lenne keresnem egy nyugdíjasotthont.

– Hiszen mégiscsak öregszel, drágám – veregette meg Chiara a férje kézfejét, amitől az nem igazán érezte fiatalabbnak magát. – Nos?

– Úgy tervezem, hogy életem utolsó éveit a te boldogításoddal töltöm.

– Szóval mindent megteszel, amit csak akarok?

A férfi óvatos pillantást vetett a nejére.

– Persze észszerű keretek között.

Chiara lesütötte a szemét, és piszkálni kezdett egy laza szálat az abrosz szélén.

– Tegnap együtt kávéztam Francescóval.

– Nem is mondta.

– Én kértem meg, hogy ne szóljon.

– Így már értem. És miről beszéltetek?

– A jövőről.

– Mi jár a fejében?

– Partnerség.

– Francesco és én?

Chiara nem felelt.

– Francesco és te?

Az asszony bólintott.

– Azt szeretné, hogy nála dolgozzam. És amikor néhány év múlva nyugdíjba megy…

– Micsoda?!

– A Tiepolo Restaurátorműhely az enyém lesz.

Gabriel felidézte Tiepolo szavait Tintoretto sírja fölött. Ma még szabadságon vagy itt, de egy nap Velencében fogsz meghalni… Kétséges, hogy ez a terv a tegnapi röpke kávézás alatt fogant meg benne.

– Egy csinos zsidó lány a gettóból felügyeli majd Velence templomait és festőiskoláit? Ezt akarod mondani?

– Igazán különös, nem?

– És én mihez kezdek?

– Mondjuk, sétálgathatsz Velence utcáin.

– Vagy?

Az asszony arca gyönyörű mosolyra derült.

– Vagy dolgozhatsz nekem.

Ezúttal Gabriel nézett lefelé. A telefonja felvillanása jelezte, hogy üzenete érkezett a Saul király útról. Lefordította a készüléket.

– Lehet, hogy nem lesz egyszerű, Chiara.

– Nekem dolgozni?

– Elhagyni Izraelt abban a pillanatban, ahogy lejár a megbízatásom.

– Csak nem pályázol meg egy széket a Knesszetben?

Férje a szemét forgatta.

– Vagy könyvet akarsz írni a hőstetteidről?

– Azt meghagyom másnak.

– Akkor?

Gabriel nem felelt.

– Ha Izraelben maradsz, egy perc alatt elér a Cég. Ha kialakul valami válság, nyomban előkapnak, hogy irányítsd a hajót. Ahogy Arival is tették.

– Ari maga akart visszatérni. Én más vagyok.

– Valóban? Néha nem vagyok ebben annyira biztos. Valójában napról napra jobban hasonlítasz rá.

– És a gyerekekkel mi lesz?

– Imádják Velencét.

– Az iskola?

– Ha hiszed, ha nem, itt is van jó pár kiváló suli.

– Olasszá fognak válni.

Chiara vágott egy grimaszt.

– Milyen kár!

Gabriel lassan kifújta a levegőt.

– Láttad Francesco üzleti könyveit?

– Majd kipofozom őket.

– Rémesek itt a nyarak.

– Nyáron felmegyünk a hegyekbe, vagy vitorlázunk az Adrián. Évek óta nem vitorláztál, szívem.

Gabriel kifogyott az ellenérvekből. Valójában maga is csodálatosnak tartotta az ötletet. Ha másért nem, Chiarának legalább lesz elfoglaltsága az ő hivatali idejének utolsó két éve alatt.

– Megegyeztünk? – kérdezte az asszony.

– Azt hiszem, igen, feltéve, ha meg tudunk egyezni a javadalmazásomról, ami hatalmas lesz.

Gabriel intett a pincérnek, hogy kéri a számlát. Chiara azonban tovább húzgálta a szálat az abroszon.

– Egy dolog azért zavar – mondta.

– Azzal kapcsolatban, hogy kirángassuk a gyerekeket a környezetükből, és költözzünk Velencébe?

– A vatikáni közleménnyel kapcsolatban. Luigi mindig Lucchesi mellett maradt késő estig. És amikor Lucchesi lefekvés előtt a kápolnába ment imádkozni és meditálni, ő mindig vele ment.

– Így van.

– Akkor miért Albanese bíboros találta meg a holttestet?

– Talán sosem fogjuk megtudni – válaszolta Gabriel. – Hacsak holnap nem ebédelek Luigival Rómában.

– Egy feltétellel elmehetsz.

– Mi az?

– Vigyél magaddal!

– Na és a gyerekek?

– A szüleim vigyáznak rájuk.

– És ki fog vigyázni a szüleidre?

– Természetesen a rendőrök.

– De…

– Ne kelljen kétszer kérnem, Gabriel! Tényleg nem szeretnék panaszkodó feleség lenni. Annyira bosszantóak!

5

VELENCE – RÓMA

Másnap reggeli után kitették a gyerekeket a Zolli-háznál, és átsiettek a Santa Lucia vasútállomásra, hogy elérjék a nyolcórás római vonatot. Miközben Közép-Olaszország hullámzó síkságai elsuhantak az ablakuk előtt, Gabriel elolvasta az újságokat, és váltott néhány rutin e-mailt és sms-t a Saul király úttal. Chiara átlapozott egy vaskos halom lakberendezési magazint és katalógust, s megnyalta a mutatóujját minden alkalommal, amikor lapozott.

Valahányszor a fény épp a megfelelő szögben esett be a kupéba, Gabriel megpillantotta visszatükröződő arcmásukat az ablaküvegen. El kellett ismernie, hogy vonzó párt alkotnak. Ő divatos, sötét öltönyt viselt fehér inggel, Chiara szűk, fekete nadrágot és bőrdzsekit. A munkájából fakadó óriási nyomás és a hosszúra nyúló munkanapok – valamint a számtalan sérülés és a halál gyakran odasuhintó szele – ellenére úgy ítélte meg, elég jól tartja magát. Na jó, a jádeszínű szeme körüli ráncok kissé elmélyültek, de még mindig vékony, inas volt, akár egy bicikliversenyző, és megvolt a sűrű haja. Rövid, sötét, csak a halántékán őszült. Szinte egyik napról a másikra vesztette el ott a színét, nem sokkal az első merénylet után, melyet a Cég megbízásából hajtott végre 1972 őszén. Abban a városban, ahová épp igyekeztek.

Firenze felé közeledve Chiara az orra alá dugott egy katalógust, és megkérdezte, mit gondol a kanapéról és a kisasztalról. Közömbös válaszával Gabriel enyhén megrovó pillantást vívott ki magának. Úgy tűnt, felesége már elkezdte keresni az ingatlanhirdetéseket az új otthonuk kiválasztásához, ami újabb bizonyítéka annak, hogy a Velencébe való visszatérés már régen felmerült a gondolataiban. Mostanra két ingatlanra szűkült le a lista. Az egyik Cannaregióban, a másik San Polóban állt, és a Canal Grandéra nézett. Mindkettő jelentősen csökkentette volna Gabriel nem túl nagy vagyonát, melyet restaurátorként gyűjtött össze, s mindkettő arra kényszerítené Chiarát, hogy ingázzon Tiepolo San Marco negyedben lévő irodájába. A San Polo negyedben lévő lakás sokkal közelebb lenne, vaporettóval csak néhány megállónyira. Viszont kétszer annyiba is kerül.

– Ha eladjuk a Narkiss utcát…

– Nem adjuk el – jelentette ki Gabriel.

– A San Poló-i lakásnak van egy hihetetlen szobája magas mennyezettel, ahol tökéletes műtermet tudnál berendezni magadnak.

– Ami azzal járna, hogy ki tudnám egészíteni az éhbéremet, melyet tőled kapnék néhány privát megrendelésért.

– Pontosan.

Gabriel telefonja a sürgős otthoni üzenetekre beállított hangon pittyent egyet.