MAJTÉNYI GYÖRGY

K-VONAL

KIVÁLTSÁGOK, ELIT ÉS LUXUS A SZOCIALIZMUSBAN

Majtényi György korábbi kötete
az Open Books gondozásában:

Egyetértés vadásztársaság

Második, átdolgozott kiadás

© Majtényi György, 2009, 2022

© Open Books, 2022

A könyvben közölt fényképeket a Magyar Nemzeti Múzeum, a Magyar Nemzeti Levéltár, valamint magánszemélyek: Benkő Imre, Hajba Nándor, Kabát Gyula, Kalmár-Maron György, Meskál Tibor, dr. Nagy Endréné Beretz Katalin, Sándorfalvi László, Somogyi László, Tollner György, dr. Tóth Sándor, Vadnai Tibor, Varga Bálint és Urbán Tamás bocsátották a rendelkezésünkre. A Magyar Nemzeti Múzeum Történeti Fényképtárában Kiscsatári Marianna segített a fotóanyag kiválogatásában.

A FORTEPAN adatbázisból a következő albumok fotóit használtuk fel:

Angyalföldi Helytörténeti Gyűjtemény, Berkó Pál, Budapest Főváros Levéltára / Klösz György fényképei, ETH Zürich, Erky-Nagy Tibor, Horváth Lajos, Kovács József, Kovács Márton Ernő, Magyar Rendőr, Martin Kornél.

Az életrajzokat összeállította: Csízi István

Az első kiadást lektorálta: Papp István

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztette Kovács Zoltán

Borító- és könyvterv Kathi Zsolt

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-177-1

Katának és Mártonnak

Tartalom

Előszó a második kiadáshoz

Bevezetés

I. A KASTÉLYBAN – ÚJ ELIT SZÜLETIK

II. K(ÁDER)VONAL – FOGYASZTÁSI SZOKÁSOK

„Káderdűlő”

Üdülők

„Elhagyott javak”

Chevik és a Kádár-Merci

„4K”-juttatások

A K-vonal

A külföldi út

A Kútvölgyi

A Kerepesi

III. HAGYOMÁNY ÉS ÚJÍTÁS – EGYETÉRTÉS A VADÁSZATBAN

Vadászok és vadászók

Rákosiék és a múlt

Kádár János vadászai

Az elitről

A vadásztársaság

Társasági élet

A rendszerváltás felé

IV. TALÁLKOZÁSOK – A RENDSZER ÉS EMBEREI

A pártvezetők és a foci

Aranycsapat

„Focialista forradalom”

Dribli a pályán kívül

Munkások és a munkáshatalom

Rivaldafényben

Munkássorsok?

V. LUXUS – NYILVÁNOS ÉS FÉLNYILVÁNOS TEREK

Vendéglátás, fogyasztási szokások

Valutáért luxust

Öltözködés, pesti divat

Hagyománytisztelet, protokoll, etikett

Harc a helyekért

VI. FOLT A KÉK DÍVÁNYON – AZ ELIT ÉS A LUXUS

Utószó

Életrajzok

Jegyzetek

Hivatkozott irodalom

Rövidítések

Előszó a második kiadáshoz

A könyv tizenhárom éve jelent meg először. Ez a történet akkor szinte lezárt múltnak látszott: olyan volt, mint Orwell könyvében az Állatfarm meséje.[1] Tragikomikus történet a tanyáról, ahol az emberek elnyomása után az állatok az egyenlőséget hirdették, ám talmi előnyökért, tejért, almáért és a hatalomért feladták azt. A szép meséből, hogy mindenki egyenlő és mindenkinek ugyanaz a szabadság jár, a tehenek felrúghatják a sajtárt, mint ahogy a lovaknak sem kell eltűrniük a rabságot, végül az egyenlőség hiánya, az elnémított hang maradt. Az állatok leigázták és ismét rabszolgasorba kényszerítették egymást.

A rendszerváltás után a demokrácia minden hibája ellenére létezőnek tűnt, és úgy látszott, szembe lehet nézni a közelmúlttal, hogy nemcsak sírni, hanem még nevetni is lehet a sokszor megbotló múltbeli szereplőkön, a gyarlóságokon, a kimondott szavak és a hangoztatott eszmék nevetséges hiábavalóságán, az elvek és a mindennapok ellentmondásain. Sok történet volt, amit el lehetett és el kellett mesélni a szocialista rendszerről; mások mellett ilyenek voltak a pártvezetők önzéséről és hatalmi praktikáiról szólók is.

Bár ez a könyv az uralmi elitről szól, amely Magyarországon mintha minden korban uralkodna a társadalom felett, sohasem maga az elit a legfontosabb. Az elittel kapcsolatban mindig annak a társadalom többi csoportjához való viszonya a lényeges. Bibó István így írt erről: „Az elit legfőbb szerepe az, hogy az élet élésére, az emberi helyzetekben való erkölcsi viselkedésre s az emberi szükségletek mélyítésére, finomítására és gazdagítására mintákat, példákat adjon, azaz kultúrát csináljon.”[2] A magyar eliteknek azonban immár évszázados mintája az önzés, a parvenüség. Az alföldi középnemes, Horthy Miklós, a Habsburg uralkodók szokásait mímelte kormányzóként, majd a kispolgári környezetből a hatalomba érkező Rákosi Mátyás pedig sok tekintetben a kormányzót. A magát a hatalom éveiben puritánnak mutató Kádár János neobarokk bútorokkal berendezett rózsadombi villában élt, ahol szinte semmi sem utalt a munkáshatalom ideológiájára.

A kommunista pártvezetők elviekben a munkásosztály hatalmát és a társadalmi egyenlőséget hirdették ugyan, ám tetteikkel inkább csak saját önös érdekeiket szolgálták, s idővel alig-alig különböztek az elődeiktől. A Gundelben tartott lakomák, a társasvadászatok, a villalakások vagy a nyugati autók mind távol estek a szocialista rendszer ideológiájától. A kommunista politikusok szokásaikban meglehetősen messze álltak a társadalomtól, és talán közelebb voltak a Horthy-kor elitjéhez, amelynek a mintáit követték, mint szovjet elvtársaikhoz. Az ő vadászházaikat, márványasztalaikat, kristálypoharaikat és porceláncsészéiket használták. Bár még hétköznapjaikban sem képviselték őket, a munkáshatalom vezetői lépten-nyomon a munkásokra hivatkoztak. A szocialista rendszer mindeközben fokozatosan elfojtotta a háború előtti virágzó munkáskultúrát, az önképző- és olvasóköröket, a sportegyleteket, a dalárdákat és általában az önszerveződéseket.

A rendszerváltás utáni új politikai elitek a demokráciában már nagyon sokféle kultúrát képviselhettek volna: a valamikori úri középosztályét, a polgárokét, a parasztokét, a munkásokét, a szegényekét, a se ide, se oda nem tartozókét vagy akármelyik családi hagyományt is, például a sajátjukat, és nem csak a hatalomba beleőszült parvenü elődökét, mint hajdan a kommunisták. A kultúra Bibó István-i értelmében az az önazonosság is, amely szabályozni és korlátozni tudja az egyének és a közösségek cselekedeteit. Ám az ízléses visszafogottság helyett mintának az új politikusok számára a szerénynek hitt Kádár János újgazdag Rózsadombja maradt, s ezen túl egy másik választás lehetősége. Magyarországon a rendszerváltás meséje ugyanis arról is szólt, hogy a szabadság ismét megillet mindenkit, és evvel együtt végre megszűnnek majd az igazságtalan különbségek.

„Először beszéljünk az apró-cseprő kérdésekről, szinte inkább ízlésbeli dolgokról. Kucsera: parvenü. És a parvenük, az újgazdagságukban, most szerzett hatalmukban tetszelgő újgazdagok mindig gusztustalanok.”[3] Háy Gyula írása Kucsera elvtársról 1956. október 6-án, Rajk László újratemetésének napján jelent meg. Az író az Irodalmi Újságban rántotta le a leplet a pártbürokraták életéről és arról a hazug világról, amit kizárólag maguknak építettek. Kucsera képzelt, ámde valós vonásokkal bíró alakjával jellemezte őket. Nemcsak 1956-ban, hanem 1989-ben szintén úgy tűnt, hogy a kucseraság végképp múlt időbe kerül, s erre ekkor már valódi lehetőség is kínálkozott. Többen azonban nem próbáltak meg a demokráciában sem másképpen boldogulni, mert talán féltek, hogy elveszíthetik, amit majd szereznek, s egyszerűbb is volt ismét a hatalmat, a gazdagságot akarni és nem a kultúrát. Az ő gyarapodásukat már sem ideológia, sem elvek nem béklyózták meg. Hiába hihették azt sokan, hogy mindent áthat majd a szabadság, és reggelente másképp ébred majd mindenki a farmon, s most már virágok nyílnak a tüskés sövényeken is.

A könyvet annak idején a szembenézés szándékával írtam, mert azt gondoltam, hogy van értelme ironikusan szembesíteni a szocialista rendszer működésével. Ma úgy vélem, inkább csak megérteni lehet belőle annak lelkületét, amikor a hatalom végképp az emberek fölé kerekedik. A történelemről szóló beszédnek és írásnak mindig többes az értelme; nemcsak a jelenben szól a múltról, hanem egyúttal a múltról is a jelennek. A diktatúra pedig olyan történet, amit mindig el kell mesélni, s ha másokat nem érdekel, akkor mondjuk el csak magunknak. Ismét és ismét.

A könyv második kiadását ezekkel a mondatokkal ajánlom az olvasónak, némi szomorúsággal, és mint minden szerző, örömteli várakozással is.

Budapest, 2022. március 10.

A szerző

Bevezetés

Nem akartam könyvet írni. Először egy tanulmányban az ötvenes, hatvanas évekbeli pártelit életének néhány mozaikját raktam össze[1], ám újabb és újabb adalékokat találtam a témához. Barátok és kollégák is figyelmeztettek olyan szövegekre, adatokra, amelyekről először megfeledkeztem, vagy amelyeket nem ismertem. Jó ötleteket kaptam a kutatáshoz, és engem is mindinkább érdekelt a tárgy maga. A történet horizontja is kitágult: az elbeszélés időben előrébb és hátrébb is haladt. Arra a közösségre, elitcsoportra voltam kíváncsi, most már a születésétől egészen az elbukásáig, melyet a kommunista politikusok formáltak Magyarországon a második világháború után, és e csoport szokásaira, belső szabályaira, a hagyományra, amelyet teremtettek, illetve továbbvittek. Bővítgettem az anyagot, a részek fejezetekké híztak, és a szöveg 2009-re könyvvé érett[2], amely azóta számos utánnyomásban megjelent.

A történeti kutatás legérdekesebb része mindig az adatgyűjtés, a nyomozás, amely ezúttal igencsak nehézkesnek bizonyult. A levéltárak többnyire a korabeli hivatalok iratait őrzik, s a rendszer vezetőinek életvitele – érthető módon – nem szerepelt az akták témái között. Amikor a párt legfelsőbb testületeiben napirendre került a kérdés, akkor is eufemisztikusan beszéltek róla. Így lett a Béla király úti villákból szabadság-hegyi lakótelep, vagy a pártgarázst hivatalosan az MSZMP KB Pártgazdasági és Ügykezelési Osztálya Közlekedési és Műszaki Vállalatának nevezték. A pártvezérek közül kevesen írtak visszaemlékezést, és ha mégis, elsősorban saját történelmi szerepüket magyarázták. Munkámhoz így nélkülözhetetlen segítséget jelentettek azok a beszélgetések, amelyeket az egykori elit környezetébe tartozó emberekkel folytathattam.

A könyv szerkezete mindenképpen magyarázatot kíván. Szemléleti, módszertani okokból – és a források sajátságából (sajátos hiányából) adódóan – a szövegben nem egyetlen irányból közelítem meg a tárgyat, hanem – a nézőpontok és értelmezések pluralizmusa jegyében – több kortárs szemlélő szempontjait is figyelembe veszem. Sok szálon futnak az események, s fejezetenként váltok témát (és nézőpontot). Egy részen át az egyik szereplő, azután más cselekvők történetét követem nyomon. A szerteágazó cselekményű történetben (történelemben) ők néha találkoznak, néha eltávolodnak egymástól. (Hőseink természetesen nem csupán az egyes élethelyzetekben különböznek egymástól, ám aprólékos személyiség- és jellemrajzot ezúttal nem készíthettem róluk. Rengeteg epizódszereplő bukkan fel a kötetben rajtuk kívül is, életútjukról a kötet végi életrajzok tájékoztatnak.) A sokfelé futó eseményszálak, az ismétlődések – azonos helyszín, újra és újra felbukkanó szereplők – végül hasonló alaphelyzethez vezetik vissza az olvasót, mint ahonnan a történet elindult. Az elbeszélt történet lezárása egy új történelmi korszak kezdete, a rendszerváltás, amely fölfogható a szocializmusból való kilábalás, a fölépülés folyamataként. A történész azonban nemcsak az idő múlását, a múltat (a magyar nyelv erős különbséget tesz múlt és elmúlt között), hanem annak állandóságát, a folyamatok mellett a folytonosságot és a jelent is érzékeli; az állandóságot a legegyszerűbb lineáris időszemlélettel megragadott és politikai szempontok szerint leírt történelmi korszakok közt. A könyvben így több helyen is hangsúlyozom, hogy a történet jelenbeli vonatkozásokkal bír, s rámutatok ezekre az áttűnésekre.

Bár fontos a pontos fogalmazás, a tudatos fogalom- és szóhasználat, a nyelvhelyességet hasonlóan fontos szempontnak gondolom. A szóismétlések elkerülése és a gördülékenyebb fogalmazás végett az elit tagjai helyett helyenként funkcionáriusokat, máshol kádereket írok. Nem törekedtem arra sem, hogy a rendszert egységesen szocialistának, kommunistának vagy államszocialistának nevezzem. (A szavaknak úgyis minden szövegben és szöveghelyen változik a jelentésük, és lehetetlen a fogalmilag teljesen körültekintő fogalmazás.) A történész azonban nem feledkezhet meg az időbeli távolságról. Ha a korabeli hivatalok bikkfanyelvén szólal meg, akaratlanul is közelebb kerül ahhoz az ideologikus valóságképhez, amelytől amúgy távolodni kíván. Remélem, hogy ezt a veszélyt elkerültem. Fő stilisztikai eszközként az iróniával próbáltam magamtól a tárgyat eltávolítani. A szövegbe ugyanakkor beemeltem bizonyos fogalmakat, szókapcsolatokat – mint például objektum vagy Zamuskin elvtárs –, amelyek a rendszer világához kötődnek. Kor- és hangulatfestő jellegük miatt tartottam meg ezeket, a szövegben dőlt betűvel jeleztem, hogy nem véletlenül botlottam e kifejezésekbe. Idézőjelbe tettem viszont a szereplők szövegeit, azokat a részeket, amelyekben tőlük idézek, amikor ők szólalnak meg.

A kötet külföldi olvasók számára átdolgozott változatban angolul 2021-ben az Indiana University Pressnél jelent meg.[3] A második magyar kiadás elkészítésekor kibővítettem a könyvnek azokat a részeit, ahol a levéltári és a könyvtári digitalizációnak vagy az azóta megjelent publikációknak köszönhetően új adatok váltak hozzáférhetővé. Elhagytam belőle viszont olyan hosszabb részeket – elsősorban a vadászatról szóló III. fejezetből –, amelyekkel más munkámban már behatóbban is foglalkoztam.[4] Ezen túl csak apróbb módosításokat eszközöltem a szövegen. Nem akartam megbontani annak egységét, vagy gyökeresen újraírni azt. Ma már ugyanis akként tekintek rá, mint egy régi barátra, ismerősre, akinek nem szívesen sérteném meg a szuverenitását, már csak a köztünk meglévő évtizedes jó viszony miatt sem.

Az előszóban az utolsó szó a köszöneté. Köszönöm mindazoknak, akik elolvasták a kéziratot, hogy elvettek és hozzátettek. Kritikáikkal alaposan meggyomlálták a szöveget, s forrásokra és adatokra figyelmeztettek. Közülük is elsősorban köszönet illeti Bódy Zsombort, Csáki Tamást, Csízi Istvánt, Jolsvai Júliát, Horváth Sándort, Kárpáti Magdolnát, S. Kosztricz Annát, Ö. Kovács Józsefet, Kovács Zoltánt, Kulcsár Arthurt, Majtényi Balázst, Majtényi Judit Annát, Majtényi Lászlót, Mészáros Balázst, Móczán Pétert, Rostás Pétert, Papp Istvánt, Simon Istvánt, Sipos Andrást, ifj. Szűcs Ferencet, Tóth Eszter Zsófiát, Tóth Sándort, Valuch Tibort és a kézirat utolsó olvasóját, Majtényi Beát. Végül, de nem utolsósorban hálával tartozom mindazoknak, akik önzetlenül emlék- és fényképekkel segítették a munkámat: Aracs Jánosnak, Berényi Kálmánnénak, Feiszt Ottónak, Földes Lászlónak, Hajba Nándornak, Hetényi Károlynak, Kalmár-Maron Györgynek, Marton Károlynak, Meskál Tibornak, Nagy Endréné Beretz Katalinnak, Rácz Antalnak, ifj. Rakeczky Bélának, Rosenberger Pálnak, Sándorfalvi Lászlónak, Somogyi Lászlónak, ifj. Szűcs Ferencnek, Tollner Györgynek, Tóth Sándornak, Vadnai Tibornak, Varga Bálintnak és Váncsa Jenőnek.

A villa ki volt világítva lampionokkal, és színes selyempapírokkal volt díszítve. A bejárat előtt jobbra vadászok álltak díszegyenruhában, balra pártifjúság kék inggel és vörös nyakkendővel. Az ünnepelt ugyanis nemcsak pártember, hanem természetesen vadász is volt. Oldalt a parkolóban állt néhány amerikai limuzin, két szovjet katonai kocsi, több motorkerékpár és néhány hintó. Egy rendőrségi autó is jelen volt…”[1] Visszaemlékezés-kötetében Merán Fülöp tudósít egy emblematikus eseményről az 1946-os esztendőből, a csákberényi párttitkár születésnapjáról. „Egy hosszúkás asztalon sült malac, kaviár, pulyka. És vaddisznóhús, fácánsült és töltött liba. Ólomkristály kancsókból töltögetik a poharakba az erős Merán-borokat csókakői és orondi elkobzott szőleinkből. Hölgyek is jelen vannak, részben csinosak és az új divat szerint öltözve. A háziasszony nagyon elegáns és szép.” A leírásban szerzőnk a házigazdáról is megemlékezik: „A pártvezér ezen a napon 40 éves lett. Jó kedve van, és elég szimpatikus.”[2]

Az idillikusra rajzolt pillanatkép is jelzi, hogy voltak interakciók a régi és az új elit között. Életformájuk találkozását természetesen a kulturális-társadalmi folyamatok dinamikájában kell elképzelnünk: ahogyan az egyes életformaelemek beáramlanak a régi életformába, átalakítják, magukba szívják és feloldják a régi viselkedésmintákat. Feltételezhető, hogy nemcsak egyes emberek bizonyos szokásai, de a társadalmi csoportok életformája sem tűnt el nyomtalanul a hatalomváltással, a szocialista rendszer kiépülésével. Az életforma csak lassan változott, az emberek szokásait, mentalitását nem lehetett egyik napról a másikra megváltoztatni. Egyetlen példát említve: a Zsolnay család kései leszármazottja visszaemlékezése szerint akkor sem tette a lábast az ebédlőasztalra, amikor a Nagytétényi Gumigyárban volt óvszerperemező.[3] Míg a régi társadalmi csoportok tagjai őrizték a hagyományaikat, új emberek, csoportok indultak el a régi fogyasztási szokások irányába. A harmonikásról, aki a csákberényi fogadáson még A határtól nem messze van Prága… kezdetű nótát is eljátszotta, Merán Fülöp könyvében nem mulasztja el megjegyezni: „Bár Bandi annyi akkori hatalmassággal jó viszonyban látszott lenni, bensejében talán »reakciós« volt.” Az objektivitás jegyében a történetíró csak annyit mondhat „Bandiról”, nem tudjuk, lelke mélyén kivel rokonszenvezett, de a visszaemlékezések szerint virtuózan játszott mind a két rendszerben, s egyaránt harmonikázott Mindszentynek és Rákosinak – mindkettejük legnagyobb megelégedésére.[4]

GRANTNER JENŐ SZOBRÁSZ ÉS MUNKATÁRSAI RÁKOSI MÁTYÁS NAGY MÉRETŰ PORTRÉJÁN DOLGOZNAK, 1952 KÖRÜL

E kötetben a különbséget és az azonosságot, az újrakezdést és a folytonosságot, a második világháború után a történelem színpadára lépő új elit szokásait és a hagyományos elitcsoportok életformájának továbbhagyományozódását vizsgálom. Az uralmi elit fogalmát egy kiváltságai alapján elhatárolható, a társadalomban uralmi pozíciója révén elkülönülő csoport megjelölésére alkalmazom, amelyet életformája és életstílusa, valamint az uralmi viszonyok nyújtotta lehetőségek maximális kihasználása jellemez.[5] A szakirodalomban a hatalmi és az uralmi elit megjelölést egyaránt használják, de nem azonos jelentéssel. A különbségtétel Max Weber fogalommeghatározásán alapul, miszerint hatalomnak nevezzük a központi akarat másokkal szembeni feltétlen érvényesítését, uralomnak viszont a valamilyen szempontból elfogadott, legitim parancsnoklást.[6] A könyvben az uralmi elit megjelölést alkalmazom, mivel ezáltal érzékeltethető, hogy a hatalomgyakorlás lehetősége még a diktatúrában sem volt korlátlan. Az uralom társadalmi praxis; a társadalomban az uralmon lévők sem függetleníthetik magukat más aktoroktól – még akkor sem, ha erőfölényben vannak a társadalom többi szereplőjével szemben.[7]

Az utóbbi évek történelmi és szociológiai szakirodalma az elit helyett szívesebben használja a káderek, a káderosztály vagy a nómenklatúra kifejezést. Többen az elit fogalmát ugyanis nem tartják alkalmazhatónak a szocializmus korszakára az elit hagyományos társadalmi szerepéhez kapcsolt jelentéstartalmak miatt. Ahogy Bibó István megfogalmazta: „Az elit legfőbb szerepe az, hogy az élet élésére, az emberi helyzetekben való erkölcsös viselkedésre s az emberi szükségletek mélyítésére, finomítására és gazdagítására mintákat, példákat adjon, azaz kultúrát csináljon.”[8] Ebben a kötetben az elit fogalmát azonban nem egy értékteremtő és értékhordozó közösségre alkalmazom, hanem leíró-elemző kategóriaként egy olyan csoport elhatárolására, mely a társadalomban elkülönül és elkülöníthető. Hangsúlyozandónak tartom, hogy az uralmi pozíció akkor is normaformáló lehetőséget és funkciót jelent, ha nem kapcsolódnak hozzá vállalható értékek, mivel az elit társadalmi helyzetéből, kitüntetett szerepéből önmagában is következik, hogy magatartásmintái hatnak a társadalom valamennyi szereplőjére.

A mindenkori eliteknek a társadalomtudósok hagyományosan nagy szerepet tulajdonítanak a társadalmi jelenségek alakításában. Ez a szerep azonban nem abból ered, hogy e csoport maga invenciózus, kifinomult vagy előkelő volna, hanem uralmi helyzetéből fakad, abból hogy a források jelentős része felett rendelkezik. A mindenkori elitek saját(os) szokásaik, életvitelük kialakításával, kitüntetett helyzetükből adódóan mintát mutathatnak a társadalom egészének. A társadalomtudósok különböző képeket vizionáltak arról, hogy az elit szokásai miképpen terjednek el a társadalomban. Többen e szokások áradásában a fel-, le- és kicsapó hullámok erejét vélték látni, amelyek fokozatosan simulnak el a víz felszínén, s válnak eggyé a környezetükkel, és eközben a partot is átalakítják. Gabriel Tarde úgy vélte, hogy a változások hullámai mindig az elitektől indulnak.[9] Az úgynevezett leszivárgástézis szerint – Georg Simmel például a divat jelenségeit elemezve láttatta így a társadalom működését – a felsőbb társadalmi csoportok, midőn új mintát alakítanak ki, a régit mintegy „leadják” az alsóbb „osztályoknak”. Más szögből nézve a jelenséget megfordul az ok-okozati viszony, hiszen ha más társadalmi csoportok is követni kezdik az elit szokásait, akkor az elit tagjai amiatt kényszerülnek a változtatásra, hogy ismét megkülönböztessék magukat a többségtől.[10] A társadalomban az általuk diktált magatartások, szokások így fokozatosan terjednek tovább, és amint tartósan elérnek más csoportok által elfoglalt területeket, az elit új mintát teremt, hogy saját terrénumát megőrizhesse. Herbert Spencer valamiféle versenyfutást, „üldözéses utánzást” vizionált, ahol a verseny tétje az, hogy ki diktáljon a társadalomban.[11]

A társadalom különböző csoportjai közvetve vagy közvetlenül eszerint mind az elit státusteremtő fogyasztásához igazodnak. Ebből a szemléletből, amely a társadalmi változást az elit felől nézi, az következik, hogy az egyének felfelé tekintve fogyasztanak, vagyis mindennapjaikban a felettük állók szokásait, életvitelét követik.[12] A társadalomtörténetben hasznosíthatóbbnak tűnik azonban egy olyan felfogás, amely nem misztifikálja az elit társadalmon belüli szerepét, hanem a csoportot jellemző luxusfogyasztást e közösség szempontjából értékeli, amely így elsődlegesen demarkációs törekvés, az elit elkülönülésének a jelképe. A legfontosabb nem a javak birtoklása és szétosztása, hanem az, hogy az egyének milyen jelentéseket kölcsönöznek azoknak. Minden társadalmi csoport próbál ugyanis a kulcsfontosságú szimbólumok birtokába jutni.

A társadalom szimbolikus terében a fogyasztás az elkülönülést, a távolságtartást szolgálja, az emberek a hétköznapokban ennek révén határolhatják el magukat más egyénektől és az ő csoportjaiktól. Az eliten belül a játszma tétje egyfelől az egyének szemszögéből a csoporthoz tartozás igazolása, másfelől az elit mint közösség szempontjából az összetartozás, illetve a társadalom többi csoportjától való elkülönülés hangsúlyozása.[13] A mintaadás mindennapos küzdelem a kiemelkedő társadalmi pozíció szimbolikus megerősítéséért, az uralom társadalmi legitimációjáért. A fogyasztás a hétköznapok világában azonban természetesen mást, ennél többet jelent az egyéneknek: álmok, illúziók valóra váltását, ahol nem maga a materiális cél a fontos, hanem a vele asszociált képek és fantáziavilágok elérése (és ez a mi nézőpontunkból ugyancsak a társadalmi pozíció megteremtéseként vagy igazolásaként fogható fel).[14]

Az elitcsoport elkülönülésének eszköze az a luxusfogyasztás, amellyel a csoport tagjai megteremthetik maguk körül a biztonságosnak tűnő távolságot. Norbert Elias szerint a luxus, a fogyasztás kultúrája a fejedelmi udvarok arisztokráciájától származik.[15] Az arisztokrácia életvitele e csoport elszegényedésével párhuzamosan vált – Habermas kifejezésével – reprezentatívvá.[16] E csoport ugyanis a tekintélyét ekkor már nem tudta másképp megteremteni, mint a luxusfogyasztás révén. A társadalmi különbségek megjelenítésének módja volt az az utánozhatatlannak ható életstílus, amely szimbólumrendszereket teremtett. Szimbolikus jelentéseket hordozhat például a lakberendezés, az öltözködés vagy a táplálkozás. Luxuson a „szükségesen túlmenő” fogyasztást értjük,[17] de természetesen mindenki másképp – saját nézőpontjából – látja a „szükséges” fogalmát. A luxus nemcsak a fogyasztási cikkek halmozását és pazarlását jelenti, hanem azoknak a „kifinomult javaknak” a használatát is, amelyekhez nem mindenki juthat hozzá.

A CSÁKBERÉNYI MERÁN-KASTÉLY

A luxust szükségtelennek látjuk, de nem feltétlenül funkciótlan,[18] jóllehet kezdetben a legtöbben öncélú jelenségnek gondolták. Max Weber még úgy vélte, hogy a luxus elutasítása volt az egyik oka annak, hogy a kapitalizmus hajnalán gyarapodásnak indulhattak a nemzetek.[19] Mások viszont a fogyasztási szokások szempontjából vizsgálták a luxust, és úgy látták, hogy az ösztönzően hat a társadalmi csoportokra és az egyénekre. Éppen az egyes társadalmi csoportok reprezentációs szándéka teremtette meg ugyanis annak az igényét, hogy a fogyasztásban a minőségi szempontok uralkodhassanak. A polgárosodás korszakában az arisztokrácia kifinomultságát, vonzó életstílusát próbálták meg többen is utánozni. Richard Sennett a narcizmust egyenesen „a modern idők protestáns etikájának” nevezte.[20]

Nyugaton a piacgazdasági viszonyok között az egyének lehetőségeikhez mérten, de az áruk szabad és széles kínálatából választhattak, és ezáltal alakíthattak ki valamilyen sajátos mintát, életmódot, s fejezték ki az azonosságokat, az elhatárolódásokat és saját vágyaikat. Ehhez képest a szocialista rendszerben jórészt a központi elosztás rendszere határozta meg a javak birtoklását (a hatalom adta a különböző cikkeket, illetve engedélyezte a gyártásukat vagy a beszerzésüket). A rendszer legitimációja szempontjából kiemelt jelentősége volt így annak, miképp alakulnak a fogyasztási szokások és a hétköznapi emberek milyen képzeteket kötnek a fennálló hatalomhoz.[21]

KÁDÁR JÁNOS ÉS KÁDÁR JÁNOSNÉ, 1960

Kérdés, hogy a luxus és az ebből következő fogyasztói célok miként manifesztálódhattak az ellenségesnek látszó ideológiai, politikai környezetben.[22] Erre a válasz alighanem az egyének narcisztikus hajlamaiban rejlik. Ahogy Richard Sennett megfogalmazta: „A narcizmus azt az illúziót kelti, hogy ha valakinek van egy érzése, akkor azt manifesztálnia is kell – minthogy a »belső« végül is abszolút valóság.”[23] Ez az „érzés” esetünkben feltehetően a hatalom, az uralmi pozíció egyéni megéléseit foglalta magában. Az egyének ily módon nyilváníthatták ki, hogy az uralmi elit közösségéhez tartoznak. Ha valaki életstílusával jelezte, hogy megfelel a közösség elvárásainak, akkor saját maga előtt igazolta, és a többiek szemében is megerősítette a pozícióját. Történetünkben, az új rendszer születésének hajnalán, alapvető kérdés volt, hogy a hatalmat magához ragadó csoport miként viszonyul a régi elit hagyományaihoz, milyen mintákat követ és mutat fel a társadalom többi csoportjának, akik felett uralkodni kíván.

1946-ban a csákberényi villában még teljes volt az egyetértés. A vendégek Bandi zenéjére együtt énekeltek, kizárólag reakciós nótákat. A harmonikán felsírt a Radetzky-induló, majd a Kék Duna keringő. Ahogy emelkedett a hangulat, a mulatozók a harmonikás homlokára nyállal papírpénzeket ragasztottak. Bandi kiment az épület elé, és odaadta a pénzt a sofőröknek. Búcsúzáskor a járási párttitkár, a szovjet tisztek és a háziak (Gyuszka, a molnár bérelte akkor a villát) kikísérték a Merán fivéreket.[24] A grófok távozóban vetettek még egy búcsúpillantást a régi házra: „A sötétben a kastély úgy fest, mintha a régi volna.”[25]

RÁKOSI MÁTYÁS BESZÉDET MOND A KOSSUTH TÉREN, 1954

Előszó a második kiadáshoz

[1] Orwell 2013.

[2] Bibó 1986: 226.

[3] Háy Gyula: Miért nem szeretem [Kucsera elvtársat]? Irodalmi Újság, 1956. október 6. 3–4. o.

Bevezetés

[1] Majtényi 2007a, 2007b.

[2] Majtényi 2009.

[3] Majtényi 2021b.

[4] Majtényi 2021a.

I. A kastélyban - Új elit születik

[1] Merán 2000: 53.

[2] Némi elfogultsággal hozzáteszi: „Később megállapítjuk, hogy a kövérebbek az újgazdagok és a pártemberek kísérői, a karcsú szépségek inkább a hajdani osztályokból származnak. Az orosz tisztek láthatólag visszatartják magukat. Van köztük ezredes is, aki igen jólnevelten viselkedik.” Merán 2000: 54.

[3] Jávor 2000: 272.

[4] Merán 2000: 53–54. „Játszott Rákosinak, tudta Farkas Mihály nótáját, és nemegyszer részt vett az egyházi ünnepeket követő majálisokon, ahol összejött Mindszenty, Shvoy és Czapik püspökökkel is. Hihetetlen szabadságot élvezett, mert nyíltan játszotta a legreakciósabb, »indexen« levő nótákat is. De hogyan játszotta!“ Merán 2006: 71.

[5] Az elit fogalmához, fogalomtörténetéhez lásd: Bottomore 1993. Magyarul összefoglalóan: Takács 1998; Kovács 2005. Az elit, illetve a helyi elit fogalmáról: Takács 2008: 27–45.

[6] Weber 1987: 77., 221.

[7] Lüdtke 1991; Lindenberger 1999.

[8] Bibó 1986: 226.

[9] Tarde 1903; Zsolt 2007: 11–14. o.

[10] Simmel 1973: 476, 479.

[11] Spencer 1982: 33–34.

[12] Veblen 1975: 303–304.; Simmel és követői úgynevezett spirális vagy leszivárgás-modelljének kritikája: King 1963.

[13] Simmel szerint a divat például a másoktól való különbözés kinyilvánításának az eszköze is. Simmel 1973: 479.

[14] Campbell 1996.

[15] Elias 2005: 53–55.

[16] A reprezentatív nyilvánosság fogalmához: Habermas 1993: 55–63.

[17] A luxus klasszikus meghatározása szerint a luxusjavak nem szükségesek, viszont költségesek (az előállításuk is), és csak keveseknek jutnak osztályrészül. De Laveleye 1891: 3.

[18] Sombart 1998: 30.

[19] Weber 1982: 268–270.

[20] Sennett 1998: 356–360.

[21] Van, aki szerint a szocialista rendszerek a nyugati államokhoz képest egy alternatív fogyasztói modellt alakítottak ki. (Merkel 1997.) Mások ezzel szemben azt hangsúlyozzák, hogy a fogyasztásnak hasonló, ha nem nagyobb jelentősége volt a társadalmi csoportok elkülönülésében, mint a nyugati társadalmakban. A vonatkozó irodalom összefoglalása: Bódy 2008.

[22] A luxus kulcsot jelenthet a szovjetrendszerek értelmezéséhez is. Jukka Gronow a sztálini rendszer működését írta le az elitnek a luxusjavakhoz való viszonya alapján. A sztálinizmus e szerint a harmincas években kísérletet tett arra, hogy olyan fogyasztási kultúrát teremtsen, amelyik legalábbis riválisa a nyugatinak. A kormány minisztereket küldött Amerikába felfedezőútra, majd ennek eredményeképpen tömegesen gyártottak bizonyos luxuscikkeket, például csokoládét, kaviárt, pezsgőt, parfümöt. Gronow a szovjet stílusú luxustermékeket a Nyugatot és a régi orosz elit szokásait utánzó giccsnek tekinti. Ezek ugyanis finomabb, drágább áruk tömegesen gyártott, olcsóbb utánzatai voltak. Az elit tagjai e cikkek tömeges gyártásával próbálták az állampolgárok előtt a rendszert legitimálni. A fogyasztás terén azonban csak jelképes eredményeket tudtak felmutatni. Ilyen volt például az, hogy míg a harmincas években – a szerző szerint – egy gyári munkás az Egyesült Államokban elvétve sem fogyasztott kaviárt vagy pezsgőt, addig szovjet kollégája elvileg megtehette ezt. Gronow 2003: 33., 145–152.

[23] Sennett 1998: 356–360.

[24] Merán 2000: 54–56.

[25] Merán 2000: 56.