Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

MARIO ÉS A VARÁZSLÓ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

MARIO ÉS A VARÁZSLÓ
TRAGIKUS ÚTI ÉLMÉNY

fordította:
Sárközi György

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-320-4 EPUB
ISBN 978-963-678-321-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Mario und der Zauberer

első kiadás: 1930.
az elektronikus változat az 1937. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

MARIO ÉS A VARÁZSLÓ

Az emlékezés Torre di Venere-re egész légkörében kellemetlen. Bosszúság, izgalom, feszültség remegett kezdettől fogva a levegőben, s végül megtörtént a kirobbanás evvel a borzalmas Cipollával, kinek személyében végzetszerűen s egyébként emberileg nagyon megrázóan testesült meg és sűrűsödött össze az, ami a hangulatban tulajdonképpen kínos volt. Hogy a rettentő végkifejletnél (amely, utólagosan úgy érezzük, eleve elrendeltetett s a dolgok lényegében rejlett) még a gyerekeknek is jelen kellett lennie, magában is szomorú és csak félreértésen alapuló kisiklás, s tisztán e különös ember hamis fondorlatai ludasok benne. Hálistennek, a gyerekek nem értették meg, hol végződött a komédia és hol kezdődött a szerencsétlenség és abban a boldog hitben maradtak, hogy minden csak játék volt.

Torre mintegy tizenöt kilométernyire van Portoclementetől, amely egyike a legkedveltebb nyaralóhelyeknek a tirrén tenger mellett. Városiasán elegáns, hónapokon át tömve van, tarka hotel- és bazárutcája vonul a tengerparton, a széles strand tele kabanákkal, föllobogózott homokvárakkal és barna emberekkel, szórakoztatóüzeme folyvást zajlik. Minthogy a strand, amelyet pineaerdő s nem nagyon messziről alátekintő hegylánc kísér, az egész part hosszában megőrzi marasztalóan finomhomokú térességét, nem csoda, hogy valamivel odébb csakhamar fölbukkant a csöndesebb konkurencia: Torre di Venere, ahol különben már rég hiába keresnéd a tornyot, amelynek a község nevét köszöni. Mint nyaralóhely a szomszédos nagyfürdő oldalhajtása és néhány évig kevesek idillje, a csöndes fészkek barátainak menedéke volt. De mint ahogy ilyen helyekkel történni szokott, a békés nyugodalom rég odébb szorult jó darabbal a parton, Marina Petriera-ig, vagy még azon is túl; a világ, tudjuk, keresi a nyugalmat és aztán elűzi, nevetséges vággyal rohanja meg abban a hitben, hogy eggyé lehet vele s ahol ő van, ott lehet a béke is; igen, képes azt hinni, hogy ahol fölütötte lármás piacát, a béke még mindig ott van. Így Torre is, jóllehet még mindig elmerültebb és szerényebb, mint Portoclemente, olaszok és idegenek közt egyaránt nagyon divatba jött. Most már nem mennek a világfürdőbe, persze csak annyira nem, hogy ez azért mégis csak lármás és zsúfolásig telt világfürdő marad; kicsit arrébb mennek, Torreba, ami finomabb is, azonkívül olcsóbb is, és ezeknek a sajátságoknak vonzóereje továbbra is hatékony marad, noha maguknak e sajátságoknak már nyoma sincs. Torreban Grand Hotel épült; számos igényesebb és igénytelenebb penzió keletkezett; a tengermelléki nyaralók és pineta-kertek tulajdonosai és bérlői már nem élvezhetik zavartalanul a strandot; júliusban, augusztusban semmivel sem más Torre képe, mint Portoclemente-é: zsivajgó, civódó, ujjongó fürdőzők nyüzsögnek, akiknek az eszeveszetten tűző nap lehántja nyakáról a bőrt; laposfenekű, rikítóra mázolt csónakok himbálóznak a tenger villogó kékjén: legénységük csupa gyerkőc, akiknek zengzetes neve, amint a szemlét tartó anyák rekedt aggodalommal kikiáltják, betölti a levegőt; a heverészők teste fölött átlépve osztriga-, ital-, virág-, koráll- és cornetti al burro-árusok kínálják, ugyancsak a déliek rekedtes és nyílt hangján, áruikat.

Ilyen volt a torrei strand képe, amikor megérkeztünk - elég csinos, de úgy éreztük, mégis egy kicsit korán jöttünk. Augusztus közepe volt, az olaszok szezonja még javában állott; idegenek számára nem a legalkalmasabb pillanat, hogy a hely varázsát méltányolni tudják. Micsoda nyüzsgés délutánonként a strand-sétány kerti kávéházaiban, például az „Esquisito“-ban, ahol néha elüldögéltünk, s ahol Mario szolgált ki bennünket, ugyanaz a Mario, akiről éppen mesélni akarok! Alig lehet asztalt találni, s a zenekarok, mit sem akarván tudni egymásról, zavarosan vágnak egymás szavába. Különben éppen délutánonként van a mindennapos özönlés Portoclementeből; mert Tőrre természetesen kedvelt kirándulóhelye a világfürdő nyughatatlan vendégeinek és az ide-oda száguldó Fiat-kocsiknak köszönhető, hogy az összekötő országutat szegélyező babér- és leander-cserjéken ujjnyi vastag fehér por ül - figyelemreméltó, de nem éppen vonzó látvány.

Komolyan, Torre de Venerebe szeptemberben kell menni, mikor a közönség zöme már hazatért, vagy májusban, mikor a tenger melege még nem érte el azt a fokot, hogy a déliek beledugják a lábukat. A fürdő az elő- és utószezonban sem üres, de csöndesebb az élet és kevésbé nemzeti jellegű. A kabanák ponyvái alatt és a penziók éttermeiben az angol, német, francia az uralkodó, míg augusztusban az idegen, legalábbis a Grand Hotelt, ahol más ajánlott cím híján szobát vettünk, annyira a firenzei és a római társaság kezében leli, hogy egészen elszigeteltnek és szinte másodrendű vendégnek érzi magát.

Ezt a tapasztalatot némi bosszúsággal már érkezésünk estéjén megtettük, mikor az étkezéshez lementünk az ebédlőterembe és az illetékes pincértől asztalt kértünk. A kapott asztal ellen nem lehetett kifogásunk, de minket a szomszédos, tengerre néző üvegveranda képe bilincselt le, amely éppúgy tele volt, mint a terem, bár azért akadt még ott hely, s amelynek asztalkáin pirosernyős lámpák égtek. A gyerekek el voltak ragadtatva az ünnepélyes látványtól s mi egyszerűen közöltük azt az elhatározásunkat, hogy inkább a verandán étkezünk, - ám amint kitűnt, csak járatlanságunknak adtuk jelét, mert némileg zavart udvariassággal tudtunkra adták, hogy ama csábító terület „vendégeinknek”, „ai nostri clienti" van fönntartva. Vendégeinknek? De hisz mi is azok voltunk. Nem holmi átutazók, futó vendégek, hanem három vagy négy hétre idetartozók, állandó megszállók. Különben nem bocsátkoztunk bele, hogy tisztázzuk a különbséget a magunkfajta és egyéb vendégek között, akiknek joguk van pirosvilágú lámpáknál vacsorázni, elfogyasztottuk a pranzot közönségesen és tárgyilagosan megvilágított asztalunknál - elég közepes volt, unalmas és kevéssé ízletes szállodai átlagkoszt; a tíz lépésnyire odébb lévő Penzione Eleonóra konyháját már sokkal jobbnak ítéltük.

Ugyanis, még mielőtt a Grand Hotelban megmelegedtünk volna, három vagy négy nap múlva, átköltöztünk a penzióba, - nem a veranda és a lámpák miatt, - a gyerekek, akik nyomban megbarátkoztak a pincérekkel és italosfiúkkal s valósággal beleszerettek a tengerbe, azt a színes lidércet hamar kiverték a fejükből. De bizonyos verandái vendégekkel, jobban mondva csak a szálló vezetőségével, amely túlságosan hajbókolt előttük, csakhamar olyasfajta konfliktusba keveredtünk, amely a tartózkodást kezdettől fogva meg tudja rontani. A római magas arisztokrácia is köztük volt, egy principe családostól, és mivel a magas uraságok szobái szomszédosak voltak a mieinkkel, a hercegnő, nagyvilági hölgy és egyben szenvedélyes anya, valósággal kétségbeesett némi szamárköhögéses maradványok hallatára, amelyen kicsinyeink nemrég mentek keresztül s melynek gyönge utóhangjai éjszakánként nagy- néha még megzavarták a kisebbik különben rendíthetetlen álmát. Ennek a betegségnek lényege kevéssé ismert, a babonának itt még nyílik némi tér, és így elegáns szomszédnőnktől egyáltalában nem vettük zokon, amikor ő is ahhoz az elterjedt véleményhez csatlakozott, hogy a szamárhurut hallás útján fertőz és egyszerűen féltette gyermekeit a rossz példától. Tekintélye nőiesen teljes tudatában megjelent az igazgatóságnál és ez, az ismert gérokkos manager személyében, sietve, bár mély sajnálattal tudtunkra adta, hogy ilyen körülmények között múlhatatlanul szükséges a szálló melléképületébe átköltöznünk. Hiába bizonygattuk, hogy a gyermekbetegség utolsó szimptómai zajlanak már csak le, a baj megszűntnek tekinthető s hogy a környezetet semmiféle veszély nem fenyegeti. Csupán annyihoz járultak hozzá, hogy az eset orvosi fórum elé kerüljön és a szálló orvosa - csakis ez és nem az, akit esetleg mi hívatunk - határozata felől megkérdeztessék. Beleegyeztünk, mert meg voltunk győződve róla, hogy ily módon a hercegnőt meg lehet nyugtatni és magunkat is megkíméljük a hurcolkodás kényelmetlenségeitől. Jön a doktor és a tudomány igaz és egyenes szolgájának bizonyul. Megvizsgálja a kicsit, kijelenti, hogy a betegség lezajlott és hogy aggodalomra nincs semmi ok. Már azt hisszük, végre túl vagyunk a kis epizódon: erre közli a manager, hogy az orvos megállapításai ellenére is kívánatos, hogy szobáinkat elhagyjuk és a dependance-ba költözzünk.

Ez a bizantinizmus felháborított bennünket. Valószínűtlen, hogy ez a szószegő makacsság, amellyel szembeálltunk, a hercegnőtől eredjen. A szolgalelkű szállodás nyilván nem is merészelte közölni vele a doktor nyilatkozatát. Mindenesetre tudtára adtuk a szállodásnak, hogy jobbnak látjuk a szállót egyáltalában és haladéktalanul elhagyni - és összecsomagoltunk. Annál könnyebb szívvel tehettük ezt, mert időközben egy sétánk alkalmával a Pensione Eleonorával, melynek barátságosan diszkrét külseje nyomban szemünkbe tűnt, közelebbi vonatkozásba léptünk és tulajdonosnője, signora Angiolieri személyében igen kellemes ismeretségre tettünk szert. Angiolieri asszony, egy kecses, feketeszemű, toszkán típusú hölgy, a déliek tompa elefántcsontszínével s a látszat után ítélve a harmincas évek kezdetén, valamint férje, egy gondosan öltözött, csöndes és kopasz úr, Firenzében nagyobb penziót vezettek s csak nyáron és kora ősszel álltak a Torre di venerei fiókintézmény élén. Régebben pedig, férjhezmenetele előtt új háziasszonyunk Duse társalkodónője, kísérőnője, öltöztetőnője, sőt barátnője volt; s ezeket az időket nyilván, mint élete nagy, boldog korszakát tekintette, mert már első látogatásunk alkalmával azonnal élénk emlékezésekbe bocsátkozott. A nagy színésznő számos, szíves ajánlással ellátott fényképe, s a hajdani együttélés más emlékei díszítették Angiolieri asszony szalonjának asztalkáit és polcait és jóllehet kézenfekvő volt, hogy érdekes múltjának kultusza egy kevéssé jelenlegi vállalkozásának vonzóerejét is növelni hivatott, miközben a házat megtekintettük, érdeklődéssel és gyönyörűséggel hallgattuk szaggatott s csengő toszkán nyelven előadott történeteit megdicsőült úrnője fájdalmas jóságáról, szívbeli zsenialitásáról és mély érzékenységéről.