A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Primo Levi: Se questo è un uomo

Copyright © 1958, 1963, 1971, 2005 e 2014

Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

Hungarian translation © Magyarósi Gizella, 1994

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Akik odavesztek és akik megmenekültek

Ember ez?

Szerencsémre csak 1944-ben, vagyis az után deportáltak Auschwitzba, hogy a német kormány a mind nagyobb munkaerőhiány miatt úgy döntött, hogy meghosszabbítja a megsemmisítésre szánt foglyok életkorát, s ezért érezhetően javított az életkörülményeiken, és ideiglenesen felfüggesztette azt a gyakorlatot is, hogy egyes egyének kényük-kedvük szerint öldökölhessenek.

Könyvem ezért nem is tartalmaz olyan kegyetlen részleteket, amelyeket ne ismerne már az egész világ a haláltáborok nyugtalanító történetéből. Nem akar újabb vádpontokat felsorolni, inkább csak az emberi lélek némely aspektusának higgadt tanulmányozásához szolgál dokumentumokkal. Sokakkal megeshet – egyes emberekkel vagy egész népekkel is –, hogy többé-kevésbé tudatosan minden idegent az ellenségüknek tekintenek. Ez a meggyőződés többnyire a lelkük mélyén rejtezik, mint valami lappangó fertőzés, csak véletlenül, ötletszerűen tör felszínre, nem pedig egy gondolatrendszer kiindulópontjaként. Amikor viszont felüti a fejét, amikor a megfogalmazhatatlan dogma egy szillogizmus premisszájává lesz, akkor a konklúzió a láger. Ez egy szigorú következetességgel végiggondolt világnézet eredménye: amíg a világnézet fönnmarad, számolnunk kell fenyegető következményeivel is. Legyen a haláltáborok története intő jel minden ember számára.

Elnézést kérek a könyv előttem is nyilvánvaló szerkezeti hibáiért. Nem kezdtem ugyan bele, de megírása mint szándék és elképzelés már a lágerben töltött napokban foglalkoztatott. Szükségét éreztük, hogy „a többieknek” meséljünk, „a többieket” beavassuk, a szabadulás előtt és után is közvetlen és erőszakos késztetésként jelentkezett bennünk ez az igény, olyannyira, hogy már-már az elemi szükségleteinkkel vetekedett; e szükséglet kielégítéseképpen, elsősorban tehát a belső felszabadulás reményében írtam meg ezt a könyvet. Ezért olyan töredékes: a fejezetek nem logikai sorrendben lettek megírva, hanem a sietség parancsa szerint. A tudatos szerkesztési munka csak azután következett.

Talán fölösleges hozzátennem, hogy a leírt dolgok nem a képzelet szülöttei.

Primo Levi

EMBER EZ?

Ti, akik biztosan éltek

Langyos otthonotokban,

Ti, kiket esténként hazatérve

Főtt vacsorával vár a család:

Gondoljátok meg, ember-e ez,

Aki húz-von a sárban,

Ki nyugtot nem ismer,

Ki harcol a fél kenyeréért,

Ki egy igenbe, nembe belehalhat.

Gondoljátok meg, asszony-e ez

Haja nélkül és neve nélkül,

Emlékeinek ereje nélkül

Üres szemmel és hideg öllel,

Akár a béka télen.

Gondoljátok el, ez volt:

Rátok hagyom e pár szót.

Véssétek szivetekbe;

Otthon ha vagytok, útra ha mentek,

Lefeküsztök vagy keltek –

Hajtogassátok fiaitoknak.

Avagy dőljön a házatok romba,

Költözzön kór a tagjaitokba,

Forduljon tőletek el szülöttetek arca.1

Az utazás

1943. december 13-án fogott el a fasiszta milícia. Huszonnégy éves voltam, kevéssé előrelátó, teljesen tapasztalatlan, és a faji törvények következtében negyedik éve tartó elkülönítettségem súlya alatt már egészen ráhangolódtam erre a karteziánus polgári fantazmákkal, őszinte férfibarátságokkal és hamvába holt női barátságokkal teli, meglehetősen valószerűtlen életre. Csak valami homályos és elvont lázadás mocorgott bennem.

Nem könnyen szántam rá magam, hogy fölmenjek a hegyekbe és részt vegyek annak a partizáncsoportnak a szervezésében, amely a magam és néhány nálam valamivel tapasztaltabb barátom szándéka szerint az Igazság és Szabadság nevű szervezethez csatlakozott volna. Nem voltak kapcsolataink, fegyverünk, de pénzünk és tapasztalatunk se, hogy szerezhettünk volna; nem voltak köztünk tetterős férfiak, elözönlött viszont bennünket a jó- vagy rosszhiszemű alkalmatlan tömeg; némelyek a nem létező szervezet, csapategység vagy fegyverek reményében jöttek fel a síkságról, de volt, aki csak védelmet, rejtekhelyet, tűzmeleget vagy egy pár cipőt keresett.

Akkor még nem ismertem azt az alaptörvényt, melyet a lágerben hamar meg kellett tanulnom, miszerint az ember legfőbb dolga, hogy saját céljait alkalmas eszközökkel keresztülvigye, s aki hibázik, megfizet; ezért az elkövetkezőkben csak azt kaptam, amit érdemeltem. Egy éjszaka elindult három milicistaszázad, hogy a búvóhelyünkkel szomszédos völgyben rajtaüssön egy, a miénknél jóval erősebb csoporton; azon a kísérteties hólepte hajnalon útközben ránk törtek, és engem mint gyanús személyt magukkal vittek a völgybe.

Az ezt követő kihallgatások során úgy láttam jónak, hogy „zsidó fajú olasz állampolgár”-ként magyarázzam a helyzetemet, különben, gondoltam, nem tudom megokolni, mit kerestem azon az isten háta mögötti helyen, amely még egy kitelepítettnek is túlzás lett volna, s úgy ítéltem (mint később kiderült: tévesen), hogy politikai tevékenységemet bevallanom egyet jelentene a biztos kínhalállal. Erre mint zsidót a Modenához közeli Fossoliba vittek, abba az eredetileg angol és amerikai hadifoglyoknak létrehozott hatalmas internálótáborba, amelybe az újsütetű republikánus fasiszta kormány a nemkívánatos elemek oly sokféle fajtáját gyűjtötte össze.

Amikor odakerültem, pontosan 1944. január végén, a táborban körülbelül százötven olasz zsidó élt, de számuk pár röpke hét alatt hatszáz fölé emelkedett. Többnyire egész családok érkeztek, ki óvatlanságból, ki feljelentés alapján került a fasiszták vagy a nácik kezére. Volt olyan is, aki önként adta fel magát a kitaszítottságán érzett elkeseredésében, vagy mert éhezett, esetleg mert nem akart elszakadni az elfogott hozzátartozójától, vagy – micsoda képtelenség! – „törvénytiszteletből”. Volt ott ezenkívül mintegy száz jugoszláv internált katona és néhány más külföldi, politikailag gyanús személy is.

Amikor egy kisebb SS-különítmény érkezett, az optimistáknak is észbe kellett volna már kapniuk, a táborban ennek ellenére a legkülönfélébb módokon értelmezték az újságot; a legkézenfekvőbb következtetést mégsem vonta le belőle senki, így a deportálás bejelentése felkészületlenül érte a lelkeket.

Február 20-án a németek tüzetesen ellenőrizték a tábort, mindenki füle hallatára nagy hangon felelősségre vonták az olasz táborfelügyelőt a konyhán tapasztalt hiányosságokért, és megrótták, amiért kevés tűzifát oszt ki; még azt is hozzátették, hogy így előbb-utóbb gyengélkedőt kell felállítani. 21-én reggel azonban kiderült, hogy másnap a zsidók elhagyják a tábort. Mindenki, kivétel nélkül. A gyerekek is, az öregek is, a betegek is. Hogy hová megyünk, senki sem tudta. Tizenöt napi utazásra felkészülni. Ha valaki nem jelenik meg a névsorolvasáson, tíz másikat lőnek le miatta.

Most már csak néhány naiv és önáltató reménykedett; mi sokat beszélgettünk a lengyel és horvát menekültekkel, tudtuk, mit jelent az indulás.

A halálraítélteknek a hagyomány szerint kijár egy egyszerű szertartás, melynek során megbeszélik velük, hogy ideje immár minden szenvedélyt és haragot száműzni a lelkükből, s hogy az ítélet végrehajtása csupán a társadalom iránti szomorú kötelesség, olyannyira, hogy maga a hóhér is sajnálhatja az áldozatot. A továbbiakban viszont megkímélik az elítéltet a társaságuktól, magára hagyják, és lehetővé teszik neki, hogy ott keressen lelki vigaszt, ahol akar, szóval gondoskodnak róla, hogy ne érezzen maga körül gyűlöletet vagy önkényeskedést, csak szükségszerűséget és igazságosságot, s a büntetés ellenére megbocsátást.

Nekünk ebben nem volt részünk, mert sokan voltunk, rövid volt az idő, s végső soron mit is kellett volna megbánnunk, mit kellett volna nekünk megbocsátani? Az olasz táborfelügyelő tehát úgy intézkedett, hogy minden szolgáltatás üzemeljen a végsőkig; a konyhán főztek, a soros takarítók dolgoztak, mint rendesen, s még a kis iskola tanítói és tanárai is megtartották az esti órát, mint mindennap. De házi feladatot aznap este nem kaptak a gyerekek.

És eljött az éjszaka, de micsoda éjszaka! Annak az emlékével élni… Érezte is mindenki: egyetlen őrnek, sem olasznak, sem németnek nem volt bátorsága végignézni, mit csinálnak az emberek, amikor tudják, hogy meg kell halniuk.

Mindenki a maga módján búcsúzott az életétől. Egyesek imádkoztak, mások leitták magukat, megint mások alantas ösztöneiket engedték szabadjára. Az anyák azonban most is észnél voltak: gyengéd gondossággal élelmet csomagoltak az útra, megmosdatták a gyerekeket, készítették az úti batyut, s hajnalra teleaggatták a szögesdrótot gyerekfehérneművel, hogy száradjon a szélben; és nem feledkeztek meg a kötszerről, a játékokról, a kispárnáról és még százféle egyéb apróságról, amire nekik mindig gondjuk van, s amire a gyerekeknek bármikor szükségük lehet. Ti talán nem ugyanígy tennétek? Ha holnap meg kellene halnotok a gyereketekkel együtt, ma már nem adnátok neki enni?

A 6/A jelű barakkban lakott az öreg Gattegno a feleségével és számos gyerekével, unokájával, vejével és dolgos menyével. A férfiak mind asztalosok voltak; Tripoliszból kerültek ide hosszadalmas, sokszor megszakított út után, s mindvégig megőrizték szerszámaikat, konyhafelszerelésüket, a tangóharmonikájukat meg a hegedűjüket, hogy az átdolgozott nap után muzsikáljanak, táncoljanak egyet; vidám és istenfélő emberek voltak. Az ő asszonyaik végeztek csöndben és gyorsan elsőnek az úti előkészületekkel, hogy legyen idejük a gyászra: amikor mindennel megvoltak, a pogácsát is megsütötték, a batyukat is megkötötték, levették a cipőjüket, kibontották a hajukat, s ahogy apáiktól látták, elhelyezték a földön és meggyújtották a halotti gyertyákat; körbeülték őket, és ott imádkoztak, gyászoltak egész éjszaka. Sokan odagyűltünk az ajtajuk elé, lelkünkre leszállt egy új érzés, e földönfutó nép ősi fájdalma, a századonként újra meg újra bekövetkező exodus reménytelen keserűsége.

Úgy ért bennünket a hajnal, mint valami árulás, mintha a felkelő nap összeesküdött volna a vesztünkre törő emberekkel. A bennünk kavargó mindenfajta érzelem – a beletörődés, a visszafojtott lázadás, a vallásos rezignáció, a félelem és az elkeseredés – ez után az átvirrasztott éjszaka után ellenőrizhetetlen kollektív őrületbe csapott át. A gondolkodás, a döntés ideje lejárt, s az értelem minden próbálkozása szertefoszlott a féktelen zűrzavarban, melyből fájdalmasan, mint egy-egy kardcsapás, elő-elővillant a térben és időben még oly közeli otthon megannyi szép emléke.

Sok mindent mondtunk és tettünk akkor ott, de jobb, ha annak nem marad nyoma.

A németek a maguk képtelenül precíz módján, amihez később hozzá kellett szoknunk, megtartották a névsorolvasást. A végén a főtörzsőrmester megkérdezte: „Wieviel Stück?”, mire a tizedes, villámgyorsan tisztelegve, jelentette, hogy hatszázötven „darab”, s hogy minden rendben; ekkor buszokra raktak, és a carpi pályaudvarra szállítottak bennünket. Már várt ránk a vonat és a kíséret. Itt ütöttek meg bennünket először; annyira új és értelmetlen volt ez a bánásmód, hogy nem éreztünk fájdalmat, se testit, se lelkit. Csak mélységes megdöbbenést: hogy ütheti meg az egyik ember a másikat, ha nem is haragszik rá?

Tizenkét vagonban kellett hatszázötvenünknek elférnie; az én vagonomban csak negyvenöten voltunk, igaz, ez kisebb vagon volt. Lám, itt van előttünk, a szemünk előtt, a talpunk alatt az a híres német katonavonat, amely nem tér vissza, s amelyről remegve és kicsit mindig hitetlenkedve oly sokat hallottunk már. Épp ilyennek képzeltük el, minden részletében: kívülről bezárt tehervagonok, melyekbe könyörtelenül bezsúfolnak férfiakat, nőket, gyerekeket, akár valami tucatárut, s útnak eresztik a semmi felé, odale, a mélybe. Ezúttal mi vagyunk a rakomány.

Előbb-utóbb mindenki ráébred, hogy tökéletes boldogság nincs, de kevesen gondolkodnak el az ellenkezőjén: hogy tökéletes boldogtalanság sem létezik. Mindkét véglet elérésének útjában ugyanolyan természetű akadályok állnak, s ezek a mi minden végtelenséggel szembeszegülő ember voltunkból következnek. Akadályozza mindig tökéletlen jövőbe látásunk, melyet hol reménynek, hol a holnap bizonytalanságának nevezünk. Akadályozza biztos halálunk, amely minden örömünknek, de minden bánatunknak is korlátot állít. Akadályozzák az óhatatlan hétköznapi gondok, melyek ugyan minden tartós boldogságot kikezdenek, de a bennünket fenyegető csapásokról is jótékonyan elvonják a figyelmünket, s töredékessé, azaz elviselhetővé teszik őket tudatunk számára.

Éppen a sok baj, a verés, a hideg és a szomjúság tartott meg bennünket a ránk törő mélységes kétségbeesésben az út során és utána is. Nem pedig az élni akarás, és nem is a beletörődés: erre kevés ember képes – s mi csak közönséges emberminta voltunk.

A vagonajtókat azonnal ránk zárták, de a szerelvény csak este indult útnak. Megkönnyebbülten vettük tudomásul rendeltetési helyünket. Auschwitz: ez akkor a mi fülünkben közömbösen csengett; e világi hely volt, és ennyivel beértük.

Lassan haladt a vonat, hosszú, idegesítő pihenőkkel. A szellőzőnyíláson át láttuk, mint vonulnak előttünk az Adige völgyének sápadt, magas sziklái s az utolsó olasz városnevek. Másnap délben, amikor átkeltünk a Brenner-hágón, mindenki felállt, de szólni nem szólt senki. Az jutott eszembe, mi lenne itt visszafelé jövet, s kegyetlenül elképzeltem, milyen emberfeletti boldogság kísérné azt a másik átkelést, a nyitott vagonajtókat – hiszen ki akarna akkor megszökni? –, az első olasz városneveket… és körülnéztem, s arra gondoltam, hogy ebből a nyomorult emberi porból vajon mennyit söpör el a végzet.

A mi vagonunkban utazó negyvenöt emberből mindössze négyen látták viszont az otthonukat, s ez messze a legszerencsésebb vagon volt.

Szomjaztunk és fáztunk: minden megállónál kiabáltunk, hogy adjanak vizet vagy legalább egy marék havat, de nemigen figyelhettek fel ránk, mert a kíséretünkben levő katonák elzavarták a szerelvény tájékára merészkedőket. Két szoptatós anya éjjel-nappal nyöszörgött, vízért könyörögtek. Az éhség, a fáradtság és a kialvatlanság még elviselhető volt, enyhítette az idegfeszültség; az éjszakák viszont végeérhetetlen lidércnyomásnak bizonyultak.

Kevesen tudnak méltósággal meghalni, s gyakran nem is azok, akikről feltételeznénk. Kevesen tudnak hallgatni, kevesen tudják mások hallgatását tiszteletben tartani. Nyugtalan álmunkat gyakran zavarta meg csip-csup dolgokon kitört zajos veszekedés, szitkozódás, egy-egy vaktában kiosztott rúgás vagy ütés, amit egymás kényelmetlen és óhatatlan közelsége váltott ki. Ha ilyenkor gyertyát gyújtott valaki, gyászos fényénél csak valami homályos hullámzást látott a padlón, egy egybefüggő, összevissza, lomha és fájdalmas embermasszát, mely hol itt, hol ott rándul görcsbe váratlanul, majd ernyed el kimerülten.

A szellőzőnyílásban ismeretlen és ismerős osztrák városnevek: Salzburg, Bécs; aztán csehek, végül lengyelek. Negyednap estére nagyon hideg lett; a vonat végeláthatatlan fenyveseken haladt át, érezhetően hegynek fel. Odakint magasan állt a hó. Szárnyvonal lehetett, kicsiny és szinte kihalt állomások sorakoztak rajta. Már senki sem próbált megálláskor kapcsolatot teremteni a külvilággal: a „másik oldalon” éreztük magunkat. Hosszan időztünk a nyílt pályán, aztán csigalassúsággal folytatódott a menet, míg egy sötét és csöndes síkság közepén, már késő éjszaka, meg nem álltunk.

Ameddig a szem ellát, a vágány mindkét oldalán fehér és piros fények füzére világított, de abból az összemosódó zajgásból, amely nagyon távoli lakott településeket szokott sejtetni, semmi sem hallatszott. Utolsó gyertyánk pislákoló fényénél, a ritmikus kerékzakatolást és az emberi hangok elhalt zsongását követő csendben vártuk, hogy történjen valami.

Mellettem, test és test közé préselődve, akárcsak én, egész úton egy nő szoronkodott. Régi ismerősök voltunk, együtt sújtott le ránk a sors, de keveset tudtunk egymásról. Ott, a vég óráiban, olyasmikről beszéltünk, amikről élők közt nem szokás. Elbúcsúztunk egymástól – az élettől. Hamar megvolt. Többé nem féltünk.

Aztán hirtelen engedett a szorítás. A vagonajtó nagy zajjal kinyílt, a sötétség idegen nyelvű utasításoktól és a németek parancsosztogató barbár ugatásától visszhangzott: mintha évszázadok felgyülemlett dühét akarták volna szélnek ereszteni. Reflektorokkal megvilágított széles töltés tűnt fel előttünk. Valamivel odébb teherautók várakoztak. Aztán újból csend lett. Valaki felordított: csomagjainkkal együtt szálljunk ki, rakodjunk le a vonat mellé. A töltés pillanatok alatt árnyakkal népesült be; az emberek szedelőzködtek, keresgéltek, szólongatták egymást, de csak bátortalanul, halkan, nehogy megtörjék a csendet.

Kicsit odébb vagy tíz egykedvűnek látszó SS várakozott szétvetett lábbal. Egyszer csak odajöttek, s közénk vegyülve rezzenéstelen arccal, halk hangon, szapora, de rossz olaszsággal egyenként kikérdeztek bennünket. Nem mindegyik kérdezett, csak néhányan. „Hány év? Egészséges vagy beteg?”, s válaszaink szerint mutatták, hova álljunk, jobbra vagy balra.

Mindez olyan csöndben folyt le, mint egy akváriumban vagy bizonyos álombeli jelenetekben. Valami apokaliptikusabbra számítottunk, nem ilyen közönséges segédhivatali tisztviselőforma népségre. Zavarba ejtett és megbénított bennünket a helyzet. Volt, aki a csomagját merte kérni – „csomagok később”, hangzott a válasz; másvalaki nem akart a feleségétől elszakadni – „utána megint együtt”, felelték; sok anya a gyerekétől nem akart megválni – „jó, jó, lenni gyerekkel”, egyeztek bele. Mindvégig a mindennapi munkáját végző hivatalnok nyugodt magabiztosságával; de amikor Renzo egy pillanattal hosszabban búcsúzkodott Renatától, a menyasszonyától, egyetlen, az arcára mért ökölcsapással leterítették: végezték a munkájukat.

Tíz perc sem telt belé, s mi, munkabíró férfiak máris ott álltunk egy csoportban. Hogy a többiekkel: a nőkkel, a gyerekekkel, az öregekkel mi lett, nem tudtuk meg sem akkor, sem később – egyszerűen elnyelte őket az éjszaka. Ma viszont már tudjuk, hogy azzal a röpke és felületes válogatással azt döntötték el, hogy melyikünk alkalmas munkavégzésre, melyikünk lehet hasznára a Reichnak; tudjuk, hogy Buna-Monowitz és Birkenau táborokba a mi csoportunkból mindössze kilencvenhat férfi és huszonkilenc nő került be, s hogy két nap múlva a fönnmaradó több mint ötszáz emberből már egy sem élt. Azt is tudjuk, hogy nem mindig e szerint az egyébként eléggé esetleges alkalmas – alkalmatlan elv szerint osztották szét az embereket, később gyakran folyamodtak ahhoz az egyszerűbb módszerhez, hogy a vagonok mindkét oldalát kinyitották, s az újonnan érkezőket se nem figyelmeztették, se nem utasították. Azok, akiket a véletlen a szerelvény egyik oldalán szállított le, a táborba mentek, a többiek a gázkamrába.

Így halt meg a hároméves Emilia, mivel a németek előtt nyilvánvaló volt a történelmi szükségszerűség, hogy a zsidók gyerekeit meg kell semmisíteni. Emilia, a milánói Aldo Levi mérnök kislánya, egy kíváncsi, talpraesett, vidám és okos gyerek; apja és anyja a zsúfolt vagonban is megfürösztötte abban a langyos vízben, amelyet a degenerált német mozdonyvezető engedélyével cseppenként gyűjtöttek össze egy cinkrocskába a mindannyiunkat a halál torkába szállító mozdonyból.

Így pusztultak el egy pillanat alatt orvul elragadott asszonyaink, szüleink, gyermekeink. Nemigen volt, aki elbúcsúzhatott tőlük. Még láttuk őket egy kis ideig a töltés túloldalán, mint valami homályos tömeget, aztán eltűntek a szemünk elől.

Feltűnt azonban a fényszórók fényében két szakasz különös figura. Hármas oszlopban vonultak furcsa, esetlen léptekkel, előreejtett fejjel, merev karral. Öltözékük komikus kis sapka és csíkos köpeny – erről sötétben és messziről is látszott, hogy rongyos és csupa kosz. Nagy ívben kikerültek bennünket, majd csöndben fogták a csomagjainkat, fölléptek az üres vagonokba, aztán leszálltak.

Szótlanul összenéztünk. Képtelen és őrült helyzetben voltunk, de egyvalamit megértettünk. Ez a metamorfózis vár miránk is. Holnaptól mi is ilyenek leszünk.

Magam sem tudom, hogy kerültem föl harmincadmagammal egy teherautóra; az autó teljes sebességgel rontott neki az éjszakának; rajta volt a ponyva, nem lehetett kilátni, de a rázkódásból nyilvánvaló volt, hogy kanyargós, hepehupás úton járunk. Őriz-e bennünket valaki?… ugorjak le? Késő, késő, mindannyiunknak „odalenn” a helye. És különben is, hamar kiderült, hogy van kíséretünk, mégpedig eléggé különös. Egy fegyvertelen német katona; nem látjuk a sűrű sötétségben, de érezzük, valahányszor a jármű nagyobbat billen, s egy csomóba lök bennünket jobbra vagy balra. A német felgyújtja a zseblámpáját, s nem kiabál velünk, hogy így hitvány férgek, úgy hitvány férgek, hanem udvarias nyíltsággal egyenként megkérdezi tőlünk, hogy van-e nálunk pénz vagy karóra, ha igen, adjuk neki, úgysem lesz rá szükségünk. Ez nem parancs, nem utasítás, rögtön látjuk, hogy Kharónunk egyéni kis kezdeményezéséről van szó. Egyesekből dühöt, másokból nevetést és különös megkönnyebbülést vált ki a dolog.

Tartalom

Ember ez?

Az utazás

A mélyben

Beavatás

Ká-Bé

Éjszakáink

A munka

Egy szép nap

Jón és rosszon innen

Akik odavesztek és akik megmenekültek

Vegyészetvizsga

Odüsszeusz éneke

A nyár eseményei

1944. október

Kraus

Die drei Leute vom Labor

Az utolsó

Tíz nap története

Fegyvernyugvás

Enged a fagy

A Nagy Tábor

A görög

Katowice

Cesare

Victory Day

Az álmodók

Dél felé

Észak felé

Egy kuricácska

Öreg utak

Az erdő és az út

Pihenő

Színház

Sztarije Dorogitól Iașiig

Iașitól a vonalig

Újjászületés

Térkép

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Kuczogi Szilvia

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 023 0

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License