DEAN NICHOLSON

NALA,

A MENTETT CICA

Egy életet megváltoztató barátság

inspiráló története

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Nala’s World

Fordította: Lévai Márta

Copyright: © Dean Nicholson and Connected Content Ltd., 2020

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9786156186461

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Néha épp akkor találod meg, amit keresel,
amikor egészen másfelé nézel.

ISMERETLEN

Van-e nagyobb ajándék egy macska szereteténél?

CHARLES DICKENS

Tartalomjegyzék

ELSŐ RÉSZ: MEGTALÁLNI AZ UTAT

Bosznia–Montenegró–Albánia–Görögország

1 Hazaérkezés 13

2 A potyautas 21

3 Második esélyek 27

4 Lakótársak 39

5 Viharlovasok 49

6 Elhatározások 62

7 Noé bárkája 75

8 Nala világa 87

9 Áldás 103

MÁSODIK RÉSZ: HOL MAGASAN, HOL MÉLYEN

Görögország–Törökország–Grúzia–Azerbajdzsán

10 Április bolondja 123

11 Nala nővér 137

12 Pókember Szantorinin 156

13 Külön utakon 167

14 A teknősbéka 177

15 Út a vadonba 194

16 A Nala-csapat 211

17 Egy másik világ 226

18 Teaidő 239

HARMADIK RÉSZ: AZ ÚT ELŐTTÜNK

Grúzia–Törökország–Bulgária–Szerbia–Magyarország

19 Szellem 253

20 A helyi hős 264

21 Egy férfi meg a macskája 276

22 Az első számú rajongó 289

23 Orosz rulett 299

24 A jó utazó 308

Köszönetnyilvánítás 315

ELSŐ RÉSZ

MEGTALÁLNI AZ UTAT

Bosznia–Montenegró–Albánia–Görögország

1

Hazaérkezés

Whit’s fur ye’ll no go past ye, szokták mondani Skóciának abban a részében, ahonnan származom. Vannak dolgok az életben, amelyeknek muszáj megtörténniük. Ami el van rendelve, az el van rendelve. Ez a végzet.

Kezdettől fogva az volt az érzésem, hogy minket Nalával ez, a végzet hozott össze. Egyszerűen nem történhetett véletlenül, hogy pontosan egyszerre voltunk ott, azon a távoli helyen. Vagy az, hogy ennyire tökéletesen időzített pillanatban érkezett az életembe. Mintha azért küldték volna, hogy megadja nekem azt az iránymutatást és célt, ami annyira hiányzott akkor az életemből. És bár ebben persze sohasem lehetek biztos, de szeretném úgy hinni, hogy az én érkezésem is olyasmit vitt Nala életébe, amit ő keresett. Minél többet gondolkodom ezen, annál inkább meggyőződésemmé válik. Mi kettőnk számára ez a barátság egyszerűen olyasvalami, aminek létre kellett jönnie. Az volt a sorsunk, hogy felnőjünk, és egymás társaságában lássunk világot.

Három hónappal azelőtt, hogy 2018 szeptemberében találkoztunk, azért indultam el a szülővárosomból, Skócia keleti partvidékéről, Dunbarból, hogy körbebiciklizzem a földet. Nem sokkal azelőtt lettem harmincéves, és fel akartam rázni magamat az életem rutincselekvéseinek taposómalmából. Ki akartam szabadulni abból a kis sarokból, ami a napi életteremet jelentette, és el akartam érni valami igazán értékeset. Ha őszinte akarok lenni, semmi sem ment terv szerint. Átverekedtem ugyan magamat Észak-Európán, de az utam csak kitérők és eltévedések, hamis újrakezdések és kudarcok sorozata volt, amelyek nagy részét magamnak köszönhettem. Terveim szerint egy barátommal, Rickyvel tettem volna meg az egész utat, de ő addigra fogta magát, és hazament. És meg kell hogy mondjam, alighanem örülni kell neki, hogy hazament. Nem épp a legjobb hatással voltunk egymásra.

December első hetében történt, amikor Bosznia-Hercegovina déli részén jártam, úton Montenegró, Albánia és Görögország felé, hogy egyszer csak úgy éreztem, haladni kezdtem valamerre. Felkészültem az élményre, amit addig akartam. A hosszú távú elképzelésem az volt, hogy eljutok Anatóliába, és az ősi Selyemúton át haladok Délkelet-Ázsia irányába, majd onnan délre, Ausztráliába, végig a Csendes-óceánon, aztán újra felfelé út, Dél-, Közép-, majd Észak-Amerika következik. Élt a fejemben egy kép, ahogy végigkarikázok Vietnám rizsföldjein, a kaliforniai sivatagokon, az Ural hegyi hágóin, és Brazília tengerparti strandjain. The world is my oyster. A világ egyetlen ínyencfalat, ami csak rám vár. Az utazás addig tarthat, ameddig csak szükséges. Nem készítettem magamnak előzetes menetrendet hozzá. Nem volt rá szükség; hiszen többé már senkinek sem tartoztam beszámolni az ügyeimről.

Azon a napon reggel, nagyjából fél nyolckor összecsomagoltam a sátramat egy Trebinje melletti kis faluban. Néhány ugató kutyától meg egy szemeteskocsitól eltekintve üresek voltak a ragyogó, macskaköves utcák. A kerék pattogott a köveken, nyersfehér biciklim csörgése-zörgése kirázta a szememből a maradék álmot is, aztán ráfordultam az útra, amely a hegyek és a montenegrói határ irányába indult.

A következő napokra havat és jégvihart jósoltak, de az ég e pillanatban még tiszta volt, a hőmérséklet kellemes. Hamarosan egész szép előrehaladást tettem. Néhány, csalódást keltő hét után jó érzés volt végre újra szabadon kerekezni az úton. Az előző hét nagy részét begipszelt lábbal töltöttem, mert megsérültem, amikor leugrottam a híres mostari Öreg hídról, a Stari mostról, pár órányi útra innen. Valószínűleg hülye ötlet volt. A helyiek óva intettek tőle, hogy télen próbálkozzam vele, amikor a folyó árad. De én mindig hajlamos voltam a meggondolatlanságra; ha valaki egyszer az osztály bohóca, mindig az osztály bohóca marad.

Ha engem kérdeznek, hát ott követtem el a nagy hibát, hogy hallgattam a vezetőre, aki meggyőzött róla, hogy másik technikát alkalmazzak, mint ahogyan otthon, Dunbarban szoktam leugrani a sziklákról. Enyhén hajlított lábbal csapódtam bele a jéghideg vízbe. Abban a pillanatban tudtam, hogy valami nincs rendben, amikor kigázoltam a folyóból.
A doki azt mondta utána, hogy elszakadt az elülső keresztszalag a jobb térdemben, és legalább három hétre be kell gipszelni.

De egy hét után kijelentettem, hogy részemről ennek vége. Túlságosan türelmetlen voltam hozzá, hogy még tovább itt időzzem, és még a következő kórházi ellenőrzés időpontja előtt elhagytam Mostart. Így hát, abban a pillanatban, amint a nap felkelt előttem, én pedig felfelé haladtam a hegyre a hosszú, lassú emelkedőn, a fő aggodalmam az volt, mint azóta végig, hogy újra útnak indultam: nehogy begyulladjon a sérült testrész. De tudtam, hogy addig nem lesz gond a térdemmel, míg oldalirányba nem mozgatom.

Arra koncentráltam, hogy ritmikusan mozgassam a lábamat a pedálon, mindig azonos, függőleges síkban. Hamarosan kellemes ritmus alakult ki, és minden remekül haladt. Magabiztosan gondoltam arra, hogy akár ötven vagy száz mérföldet is bele tudok tekerni a járgányba aznap.

Délelőtt derekára elértem a Bosznia-Hercegovina déli csücskében húzódó hegyvidéket. Úgy éreztem, nagyon távol kerültem a civilizációtól. Már az utolsó alig-városkát is jó tíz mérföldre a hátam mögött hagytam. Néhány kilométerrel később elhaladtam egy kőfejtő mellett, de az is elhagyott volt. Egyedül voltam. A spirálisan haladó út nem volt túlságosan meredek; inkább lankás, lassú, fokozatos kúszást jelentett, ami nekem remekül megfelelt. Bizonyos szakaszokon pedig lejtett is, ami mindig járt egy kis szünettel a pedálozásban. Látványos vidékeken jártam; magas hegygerincekre hágtam fel, ahonnan szédítő, havas csúcsokra néztem fel. Felvillanyozó érzés volt.

Annyira jól éreztem magamat, hogy úgy éreztem, eljött az ideje egy kis zenének is. Nem telt bele sok idő, és a hangszórókból, amiket a bicikli hátuljára szereltem, már bömbölt is egyik kedvenc előadóm, Amy MacDonald legújabb dala, a Come Home. Igazán remek hangulatba keveredtem, amit mi sem jelez jobban, mint az, hogy együtt énekeltem az énekessel a refrént.

Más napokon talán csak honvágyat keltett volna bennem a szöveg. Egy ponton eszembe is jutott az anyám, apám és húgom, akik otthon, Skóciában várják, hogy egy nap hazatérjek. Szorosak voltak köztünk a családi kötelékek, és hiányoztak nekem, de ebben a pillanatban túl jól éreztem magam ahhoz, hogy ezen borongjak.

Az otthonnak még várnia kell rám egy kicsit, gondoltam magamban. Természetesen eszembe sem jutott, hogy valaki más is várhat még rám, valamivel közelebb, mint az otthonom.

Akkor történt, amikor éppen újra egy enyhén emelkedő szakaszhoz értem. Először nem is tudtam hová tenni a halk, magas, kissé éles hangot, ami valahonnan a hátam mögül érkezett. Rövid ideig azt hittem, a hátsó kerekem nyikorog, vagy valahol meglazult a vaskos kosár, amelyben a ruháim nagy részét meg az egyéb holmimat vittem. Arra gondoltam, hogy meg kell olajoznom a következő megállónál. De amikor abbahagytam az éneklést, és a hang még tisztábban hangzott, rájöttem, mi az. Füleltem. Ez lehetetlen. Vagy mégsem?

Nyávogás volt.

Odafordultam, ahol a hang eredetét sejtettem, és a szemem sarkából meg is láttam. Egy nyeszlett, szürke-fehér kismacska ugrándozott felfelé az úton, elkeseredetten igyekezve tartani velem a lépést.

A fékbe tapostam, és megálltam. Megdöbbentem.

– Hát te meg mi a csudát keresel itt? – kérdeztem tőle.

Valamivel lejjebb a dombokat még kisebb kecskeólak és farmok pöttyözték, de már mérföldek óta nem láttam egyetlen épületet sem. Alig volt bármiféle forgalom arrafelé. El sem tudtam képzelni, honnan bukkanhatott elő ez a kis jószág, vagy ami még fontosabb kérdés, hová tarthat.

Úgy döntöttem, közelebbről is szemügyre veszem, de mire lekászálódtam, és letámasztottam a bicajt, a cica a fémkorlát alatt és laza sziklatörmelék közé rejtőzött. Leguggoltam, és közelebb hajoltam. Egyértelmű volt, hogy nagyon fiatalka még, talán nem több pár hetesnél. Ványadt, csöppnyi kis állat. Hosszú, karcsú teste volt, nagy, hegyes füle, hosszú lába és vaskos farka. A bundája vékonyka és viharvert, itt-ott rozsdavörös foltokkal. És ehhez hozzá kell venni a lehető legfeltűnőbb, hatalmas zöld szemet, amivel úgy meredt rám, mint aki megpróbálja kitalálni, ki is vagyok.

Óvatosan közelítettem hozzá, félig arra számítva, hogy megvadul, és elszalad. De a legkevésbé sem tűnt riadtnak. Hagyta, hogy megsimogassam a nyakát, a kezemhez simult, és halkan dorombolni kezdett, mint aki hálás az emberi figyelemért és érintésért.

Ennek a macskának rendes otthona volt, állapítottam meg. Lehet, hogy elszökött, vagy ami még valószínűbb, itt hagyták
az út szélén. Már a gondolatra is dagadni kezdett bennem a düh. És éreztem, ahogy a fenntartásaim porrá omlanak.

– Szegény kicsi jószág – mondtam neki.

Visszamentem a biciklimhez, és kinyitottam az egyik kosarat. Nem volt nálam sok étel, de úgy döntöttem, hogy kikanalazok egy kicsit abból a pestóból, amit magammal hoztam. Kentem egy kicsit a sűrű piros masszából egy kőre, és hagytam, hogy a kismacska nekilásson.

Úgy vetette rá magát, mint aki egy hete nem látott ételt, és az utolsó csöppig felfalta. Az utazásom legizgalmasabb részleteit kiposztoltam az Instagramra, főként a barátaim és családtagjaim számára, és kitaláltam, hogy egy videón megörökítem a telefonommal ezt a különös találkozást. Később talán megosztom majd. A macska igazán fotóra termett jószág volt, úgy iramodott el az útszéli kövek között, hogy az embernek az az érzése támadt, kifejezetten mórikálja magát a kamera előtt.

Ám sajnos a valóság sokkal kevésbé volt szép. Tudtam, ha magára marad ezen a helyen, vagy a hideg, vagy az éhség végez vele. Vagy elüti egy óriási kamion, amilyenek nagy ritkán fel-felbukkantak az úton. De akár valamelyik nagy ragadozómadár is zsákmányul ejtheti, amilyeneket láttam a hegyek orma fölött körözni. Olyan pici volt és könnyű, hogy egy sas vagy héja bármelyik pillanatban ráronthat felülről, és elragadhatja. Skóciában töltött gyerekkorom óta gyengéim voltak az állatok, és köztük is különleges helyet foglaltak el a szívemben a lelencek. Hol futóegeret tartottam, hol csirkét, és volt kígyóm, halam, sőt még botsáskáim is. Egyszer, iskoláskoromban, a nyári szünetben megmentettem egy sebesült sirályt, és hét héten át gondoztam. A madár majdnem teljesen megszelídült, a szüleimnél máig megvan a fotó, amin a madárral a vállamon járkálok. Végül, miután felgyógyult, épen-egészségesen elrepült, épp azon a napon, amikor újra elkezdődött az iskola.

Na, persze, az állatok mindig állatok maradnak, erőfeszítéseim, hogy jótékonykodjam, nem mindig sültek el ilyen jól. Amikor egy farmon dolgoztam, elkövettem azt a baklövést, hogy hazavittem két kismalacot, akiknek elpusztult az anyja. Bevittem őket a szobámba, valamilyen melegítő lámpa alá. Mekkora hülyeség volt! Elszabadultak, megőrültek, elbújtak a ruháim közé, és mindent felforgattak. A hangjukról nem is beszélve – olyan visítozást csaptak, hogy bárki azt hihette volna, ölik őket. Életem legrémesebb éjszakája volt.

Mindig is úgy gondoltam, sokkal inkább vagyok kutyás, mint macskás személy. Úgy képzeltem, a macskák agresszívak, de ez a kicsi nagyon sebezhetőnek és ártatlannak tűnt; a légynek sem tudott volna ártani. Ám míg a szívem azt súgta, vigyem magammal a cicát, addig az agyam észszerű ellenérveket sorolt. Az utamat már így is épp elég drámai esemény kísérte, és még bőven húzódott előttem megtenni való táv. Ha el akartam érni Montenegróba aznap este, nem hagyhattam, hogy lelassítson egy ilyen esemény.

Újra elindultam az úton, de csak toltam a biciklit, hagytam, hogy a cica fusson mellettem. Nem tudom, mi indított rá, de úgy gondoltam, úgyis hamarosan megunja, talál valami más játékot, és elszalad. De öt percnél több is eltelt, és kezdett nyilvánvalóvá válni, hogy a macska sehová sem akar menni. Vagy pontosabban fogalmazva, nincs hová mennie. A sziklás, törmelékes talaj durva volt, és ha hinni lehetett az időjárás-előrejelzéseknek, várhatóan hamarosan beborítja a hó. Egy napig tudna itt eléldegélni, gondoltam. De lehet, hogy addig sem.

Sóhajtottam. A szívem győzedelmeskedett az agyam fölött. Nem volt más választásom.

Felemeltem a cicát, és odavittem a biciklihez. Könnyedén elfért a tenyeremben, és csak annyit nyomott, mint egy tollpihe. Éreztem a kiálló bordáit. Elöl volt egy „műszaki” zsákom, abban tartottam azt a drónt, amivel a fotókat és videókat készítettem az utazásomról. Kipakoltam belőle, és áttettem a holmit az egyik kosárba. Aztán az egyik pólómmal kibéleltem ezt a zsákot, és óvatosan beletettem a kismacskát. A kis pofája kikandikált, nyugtalanul nézett rám, mint aki közölni szeretné, hogy egyáltalán nem kényelmes ez neki így. De ennél többet nem tehettem. Hová máshová ültethetném? Végül elindultam, remélve, hogy megnyugszik, de hamarosan világossá vált, hogy a macskának más tervei vannak.

Alig haladtunk el néhány száz méterre, amikor nagyon meglepő dolgot tett. Mielőtt megakadályozhattam volna, kiugrott a kosárból, felszaladt a karomon, fel, a tarkómig. Aztán otthonosan elhelyezkedett a vállamon. Éreztem, hogy körém simul, a fejét a nyakszirtemen nyugtatta, és gyengén lélegzett. Egyáltalán nem volt kényelmetlen, és a figyelmemet sem terelte el; őszintén szólva, kifejezetten kellemesnek éreztem. Nyilvánvaló volt, hogy a macska is jól érzi magát, így hát továbbkerekeztem. Az állatka, nagy ámulatomra, hamarosan mély álomba zuhant.

Ez adott egy szusszanásnyi időt, lehetőséget, hogy mérleget vonjak, és eldöntsem, mit tegyek. És azonnal újra őrlődni kezdtem. Egyfelől, bár többségében élveztem, hogy egyedül lehetek, jól jött egy kis társaság. A kismacska aligha volt súlyos tehernek nevezhető. És szórakoztató is volna – ehhez szemernyi kétségem sem fért. Másfelől viszont nem volt része a tervnek. És már így is túlságosan sok volt efféle pillanatokból, róttam meg magamat. Ismét elterelte valami a figyelmemet.

Déltájban járt az idő, a nap felfelé kaptatott a szürkéskék égen. A GPS elárulta, hogy hamarosan a határnál járok. Muszáj volt döntésre jutnom. Igazán fontos kérdésben.

De valahol belül máris gyanakodtam, hogy a legfontosabbat meghoztam.

Whit’s fur ye’ll no go past ye.

A sors akarta így.

2

A potyautas

Beletelt még másfél órába, hogy elérjük a határt, de az utasom végig szilárdan kapaszkodott a vállamba, és a környezetéről tudomást sem véve szunyókált. Bárcsak én is ugyanilyen nyugodt lehettem volna az életem alakulását tekintve.

Miközben kanyarogtam felfelé a hegyi úton, az agyam turbófokozatra kapcsolt. Abban biztos voltam, hogy helyesen cselekedtem. Hogyan is hagyhattam volna ott egy ilyen sérülékeny apró lényt egy annyira veszedelmes helyen? De ugyanakkor súlyos kételyek is gyötörtek. Mit csinálok majd, ha elérem a határátkelőt? Mik a terveim onnantól? Nem olyan útra indultam, ahol egy macska ül mellettem a másodpilóta-ülésben.

Rövid idő alatt meggyőztem magamat róla, hogy bejelentem a hatóságoknál a talált cicát. Őszinte leszek, és egyszerűen elmesélem nekik, mi történt. Az út szélén leltem rá, és el akarom vinni egy állatorvoshoz. Csak együttéreznek majd velem, nem? Hiszen nem valami baljós dologról van szó. Hiszen csak egy kiscica, hogy az ég áldja már meg őket. De miután újra átgondoltam, rádöbbentem, hogy ez nem sikerülhet. Nyomós oka van annak, hogy minden állam szigorúan szabályozza az állatok utaztatását. Áthurcolhatják a határokon a betegségeket, és a kiscicák különösen hírhedtek arról, hogy összeszedegetnek mindenféle kórokozókat. Lehet, hogy karanténba kerül; sőt még az is lehet, hogy elaltatják. Ezt pedig tényleg nem akartam.

Egy ideig elidőztem annál a gondolatnál, hogy azt állítom róla, hogy a saját macskám. De nem voltak papírjai, sem orvosi igazolás arról, hogy egészséges. Így hát erről sem lehetett szó.

Rájöttem, hogy az egyetlen lehetőségem, ha valahogyan sikerül észrevétlenül átcsempészni Montenegróba a cicát.
A következő lépéseimet ezek után fogom kidolgozni.

Elhaladtam egy tábla mellett: öt kilométer a határig. Megálltam egy út menti pihenőhelyen. Egyik felem még mindig remélte, hogy találok valami kiskaput vagy kerülő megoldást. Így hát, utolsó mentsvárként ránéztem a telefonomon a térképre; hátha találok valami alacsonyrendű hegyi utat vagy ösvényt, ahol nem ütközöm határőrökbe. De a térkép tanúsága szerint nem volt másik út Montenegróba. Emellett őrült ötlet volt az egész. Mi történne, ha valahol rendőrökbe ütközöm, és nem lesz róla hivatalos dokumentum, hogy beléptem az országba?

Gondolkozz észszerűen, Dean!, mondtam magamnak.

Ezt nem lehetett megkerülni: muszáj lesz áthaladnom a vámon és a határőrizeten. De pontosan hogyan is kellene átcsempésznem egy kiscicát egy nemzetközi határon?

Remek kérdés.

Annak idején, Skóciában, a bulizós napjaim legcsúcsán szereztem némi tapasztalatot arról, hogyan lehet füvet és alkoholt becsempészni a zenei fesztiválokra. Cipőbe, fejpántba, és egyéb helyekre rejtve próbálkoztam, váltakozó sikerrel. Jó néhányszor lekapcsoltak, de mindig megúsztam pár dorgáló szóval. Ezúttal más volt a helyzet.

A világnak ezen a részén a hatóság tisztviselői fegyverrel járnak.

Ültem az út szélén, bámultam a biciklimet, és reménykedtem benne, hogy megszáll az ihlet. A hátsó kosárban nem rejthetem el a macskát. Minden mástól eltekintve sem volt bennük hely. Dugig voltak tömve a holmimmal. Egy pillanatra átfutott az agyamon az ötlet, hogy felveszem azt a vastag kabátot, amit beletettem. Abban el tudnám rejteni a macskát. De ez mégiscsak ostoba ötlet. Gyakorlatilag nullával egyenlő annak esélye, hogy egy izgő-mozgó, ideges kiscica észrevétlenül megül benne. Garantálható, hogy szeretne majd odaköszönni a határőrnek.

Így hát az egyetlen esélyem az volt, hogy a bicikli elején lévő zsákba cipzározom a macskát, és reménykedem, hogy a hatóság nem figyel fel rá. Nem lesz egyszerű. Ez a kis jószág nem ült meg csöndben ezelőtt sem, vajon most miért tenné? De nem volt más választásom. Muszáj volt vállalnom ezt a kockázatot.

Egy ideig játszottam a cicával, abban a reményben, hogy elfárad. Megláttam a közelben néhány hosszú szárú margarétát, leszedtem párat, aztán hagytam, hogy a cica kergesse egy ideig a hosszú, szálas szárakat. Tébolyult módjára futkározott körbe-körbe, és úgy ugrált fel, mintha egy láthatatlan trambulin volna alatta. Egy időre teljesen elkeseredtem. Egy fikarcnyit sem lassult; mintha egy tiszta, soha el nem fogyó energiából gyúrt labdát láttam volna magam előtt. Egy valódi Duracell-macskát. De aztán, mindegy varázsütésre, körülbelül húsz perc után kifogytak az elemei, és elhevert az egyik, mellettem lévő sziklán, szemlátomást újra szunyókálásra készülődve. Ez volt a pillanat, amikor indulni kellett. Rendben, mondtam, és megacéloztam magamat. Essünk túl rajta!

Némi bátorságot öntött belém, amikor egyszer csak megláttam, hogy kocsisor halad Montenegró felé. Ha szerencsém van, kocsik lesznek körülöttem akkor is, amikor áthaladok a határon. Hátha elterelik rólam az őrök figyelmét, hátha így kevésbé fogom érdekelni őket. De nem volt szerencsém. Amikor körülbelül tíz perc múlva megközelítettem a határt, rajtam kívül egyetlen további jármű sem volt közel s távol. Csak én. Illetve én és a potyautasom, hogy pontosan fogalmazzak.

A határátkelő modern szerkezet volt, csupa sorompó és őrbódé, amelyek fölé fémkeret borult, mögöttük egy téglaépület meg néhány iroda. Megálltam az egyik fülke előtt, ügyelve rá, hogy úgy támasszam le a biciklimet, hogy az eleje túlnyúljon az ablakon, ne lásson rá az őr. A cica még mindig aludt, de rettegtem, hogy bármelyik pillanatban felébredhet, és nyivákolásba foghat. Épp ezért halkan bekapcsolva hagytam a zenelejátszót. A fiatal vámőr üvegablak mögött ült, ami az én malmomra hajtotta a vizet. Ha Fortuna kegyeltje vagyok, akkor sem hallja meg a cicát, ha netán hangicsálni kezd. Talán elnyomja a hangot a zene halk dobogása.

A fickó nagyon unottnak látszott. Szórakozottan lapozta végig az útlevelemet, még csak azzal sem bajlódott, hogy vessen egy pillantást a fotómra vagy kérdezzen valamit. Aztán a pecsét után nyúlt, és elkezdett keresni egy tiszta oldalt. Igyekeztem megőrizni a hidegvéremet, és egy pillanatra sem hagytam abba a mosolygást, miközben egyenesen rászegeztem a szememet, hátha fel akarja venni velem a szemkontaktust. Már majdnem túl voltam rajta. De épp ekkor a szemem sarkából megláttam a zsákot. Hullámzott a külseje, és a résből, ahol nyitva hagytam a cipzárt, egy cicamancs próbált kinyúlni. Ráadásul nyávogni is kezdett. Hangosan.

A szívem majd kiugrott a mellkasomból. Magam sem tudom, hogyan sikerült, de visszafogtam magamat, és nem káromkodtam, ami tőlem kész hőstett volt. Igyekeztem megőrizni a hidegvéremet, és csak meresztettem a szememet az őrre. Egy pillanatig semmi mást nem hallottam, csak a nyivákolást. Meg voltam róla győződve, hogy ezt lehetetlenség nem meghallani.

Nemigen hiszek az őrangyalokban és jó szellemekben. De e pillanatban egyikük mégiscsak odafigyelhetett rám, mert ebben a pillanatban megjelent egy furgon. Ütött-kopott járgány volt, igencsak hangos kipufogóval. És ez zaj azonnal elnyomta a nyávogást – vele nagyjából minden más hangot is.

A tiszt pecsételt egyet az útlevelembe, és úgy nyomta a kezembe, hogy szinte rám sem nézett közben. Nem hinném, hogy egy percnél tovább álltam volna az ablak előtt, de az biztos, hogy minimum egy órának éreztem. Amilyen gyorsan lehetett, eltekertem onnan, hátra sem nézve. Ám az eufóriám nem sokáig tartott. Bosznia-Hercegovinát elhagytuk, ám még előttünk állt Montenegró határának meghódítása. Egy országot elhagyni egy dolog, belépni egy másikba meg egy másik. Jól tudtam, hogy utóbbi lényegesen több kihívást tartogathat.

Ahogy várható is volt, a második határátkelőnél sokkal több őrt láttam. Több, fegyverrel felszerelkezett marcona alak járkált körbe egy félreállított, nagy teherkocsit.

Egyenletesen tekertem a pedált, aztán végigmentem az iméntihez nagyon hasonló procedúrán, miközben ismét úgy igyekeztem letámasztani a biciklimet, hogy a zsák minél távolabb essen az ablaktól. Ám ezúttal extrán elővigyázatos voltam. Amellett, hogy egy picivel még jobban feltekertem a zene hangerejét, időről időre odatartottam az ujjamat a zsák nyílásán keresztül a cicának, hadd játsszon vele. Jó néhányszor alaposan beleharapott, de erőt vettem magamon, hogy arcizmom se rezzenjen. Nem volt könnyű. Azok a kis fogak olyan hegyesek voltak, mint a tű, tényleg fájt.

Ez a határőr sokkal éberebb volt. Közelebb emelte a szeméhez a fotómat, aztán szemügyre vett. Megsimogatta az állát, ezzel jelezve, hogy a szakállam lényegesen hosszabb, mint az útlevélképen. Én bólintottam, és mosolyogtam. Nem beszélt angolul, így hát magam köré fontam a két karomat, jelezve, hogy a szakáll melegít. Erre ő is bólintott.

A puffanó hang, amit a bélyegzője adott ki, amikor rányomta a pecsétet az útlevelem egyik lapjára, a legszebb hang volt, ami aznap a fülembe jutott. Felszálltam a biciklimre, eltekertem a sorompó mellett, aztán végig az úton, és úgy éreztem, mintha egy tonnás súlyt emeltek volna le a vállamról. Felkészültem az ünneplésre, és arra, hogy kiveszem a cicát a zsákból. De amikor már épp azon voltam, hogy félreálljak, amikor egy kanyarba érve – nagy rémületemre – észrevettem, hogy lesz még egy ellenőrző pont. Ez ugyan kisebb volt, kevésbé rémisztő, de itt is kiszúrhatnak. Lassan közelítettem, és közben fohászt küldtem az égiek felé, hogy harmadjára se hagyjanak cserben.

Csak semmi hülyeség, Dean.

Épp fékezni kezdtem, amikor egy őr lépett elő a bódéból. Telefonált, ami szemlátomást nagyon lefoglalta a figyelmét. Egyszerűen odaintett, hogy haladjak tovább, és alig vetett rám egy második pillantást beszélgetés közben. Én válaszként odabiccentettem neki, és feltartottam a hüvelykujjamat, aztán tovatekertem.

Legszívesebben maximális iramra kapcsoltam volna, de tudtam, hogy nem volna jó ötlet. Nem akartam, hogy azt higgye, menekülő bűnöző vagyok, még ha – gyakorlatilag – ez volt is az igazság.

3

Második esélyek

Néhány kilométerre a határtól nyílt vidékhez értem, ahol szemlátomást néhány főbb út épült. Ám az építők csapata nyilvánvalóan szabadságot vett ki; semmi jele nem volt emberi mozgásnak, az ásógépek és traktorok is parkoltak. Lehúzódtam az útról. A térdem tiltakozni kezdett a hosszú emelkedő után. Úgy éreztem, szükségem van egy szusszanásnyi időre is, hogy lenyugtassam az idegeimet, meg mérlegeljem a dolgokat a reggel drámai eseményei után.

Leültem az egyik markológép lánctalpára, és hagytam, hogy a kismacska felfedezőútra induljon. Hamarosan ide-oda rohangált, itt egy fűcsomó, ott meg egy halom beton szegélykő miatt tört rá az izgalom. Nem tudta, mit is keres, sőt nem is igen törődött effélével. Szegényke igyekezett jól érezni magát; egyértelműen legfőbb ideje volt.

Készítettem néhány fotót róla, aztán egypár percig böngészgettem a netet a telefonomon, ahol egy honlapon felsorolták a montenegrói állatorvosokat. Úgy tűnt, a legjobb doki egy Budva nevű tengerparti városban lakik, pár órára az úton tovább. Nagy kérdés volt, hogy odaérek-e estére, de próba szerencse alapon úgy döntöttem, adok ennek egy esélyt.

Mielőtt újra nekiindultunk volna, úgy gondoltam, jó lesz enni valamit, és a macskának is megint adtam egy kicsit
a pestóból. Egypár percig még ücsörögtem ott, magamba szívtam a téli napsugarakat, miközben a nap addigi eseményeit is próbáltam megemészteni. Az biztos, hogy adrenalinban nem volt hiány.

Egy kocsi motorjának hangja riasztott fel. Odafordultam és megláttam egy régi, ütött-kopott, ezüstszínű Volkswagen Golfot, amint a főútra fordult egy mező felé tartó kis földútról. A kormánynál egy fiatal srác ült, nem lehetett több tizennyolc vagy tizenkilenc évesnél. Egy haverja is vele volt, hangos zene bömbölt kifelé az ablakon. Nevettek, integettek, és valamit odakiabáltak nekem. Magamban mosolyogva figyeltem, ahogy eltávolodtak az úton. Apámnak ugyanilyen autója volt régebben, és az utazásomra akár mondhatjuk azt, hogy annak a kocsinak a volánja mögött kezdődött, egy hosszú és eseménydús estén, négy évvel ezelőtt.

Az a fajta buta csíny volt az is, amilyenek jellegzetes részét képezték az életemnek az elmúlt, körülbelül egy évtizedben. Azon az estén, ahogy igen gyakran, amikor valami gonosztett elkövetésében mesterkedtem, ott ült mellettem a kocsiban régi cimborám, Ricky is. Körülbelül tíz éve, a húszas éveink eleje óta mindig bűntársak voltunk – szeretni való gazfickók, ahogy szerettük nevezni magunkat. Rendszeresen együtt jártunk bulizni, füvet szívtunk, és mindenféle csínyeket eszeltünk ki, és hajtottunk végre. Rickyvel egyforma ízlésünk volt a zenék terén, és magára az életre is hasonló szemüvegen át tekintettünk. Mindketten valódi buliarcok voltunk – szabad szellemek, ha valaki úgy akar fogalmazni. Nem szenvedhettük a sablonosságot.

Pontosan ez volt a helyzet aznap este is. Anélkül vettük kölcsön apám kocsiját, hogy elmeséltük volna neki a pontos terveinket. Aztán levezettük a körülbelül másfél órás utat jelentő hatvan mérföldet Dunbarból északnak, egy Kinross melletti mezőig. Ám ez nem valami szokványos mezőgazdasági terület volt. Hanem a hely, amely otthont adott az óriási T in the Park zenei fesztiválnak, ami körülbelül egy héten belül volt esedékes. Nemigen volt olyan év, amikor ne vettünk volna részt rajta, ez volt a nyaraink egyik fénypontja: egy hosszú, napsugaras hétvége, amelyet azzal töltöttünk, hogy a legjobb zenekarokat bámultuk, közben füvet szívtunk, és annyit ittunk, amennyi csak belénk fért.

Az az őrült terv ütött tanyát a fejünkben, hogy a nyitott terület egy olyan pontján, amelyet utóbb fel fogunk ismerni, amikor a fesztiválon járunk-kelünk, elrejtünk némi füvet. És amikor már ott vagyunk, kiássuk a mi kis személyes raktárkészletünket, és – hurrá! – a fesztivál három napja alatt nem lesz gondunk. Úgy véltük, zseniálisak vagyunk. Csak éppen tévedtünk, mégpedig nagyot.

Az éjszaka kellős közepén mentünk oda, hogy még biztosabb lehessen, nem fedezi fel senki, miben mesterkedünk.
A szervezők még nem kezdték el építeni a helyszínt, de tapasztalatból nagyjából már tudtuk, hol áll majd a környező kerítés meg a színpad. Zseblámpafénynél meg is találtuk a tökéletes helyet az ásáshoz, és mint akik jól végezték dolgukat, elindultunk visszafelé az úton. Mivel én voltam kettőnk közül az egyetlen, akinek biztosítása volt, oda-vissza én vezettem, de előtte egész nap dolgoztam, így hát mire nagyjából félórányira jártunk Dunbartól visszafelé, már majdnem elaludtam.

Emlékszem, hogy lehunytam az egyik szememet. Aztán a következő, ami megvan, az, hogy elindul a kocsi lefelé az útról, neki egy olyan emelvénynek, ahonnan időnként a rendőrkocsik figyelik a forgalmat. Az ütközés ereje visszalökött minket az útra, ahol nekiütődtünk a középen futó szalagkorlátnak, és többször is átpördültünk. Legurultunk egy tízméteres lejtőn egy tanya szántóföldjére. Minden mintha lassított felvétel lett volna egy mozifilmben. Máig fel tudom idézni, hogyan nyílnak ki a légzsákok, és vágnak minket arcon, és azt is, hogyan forgunk, mintha egy centrifugában volnánk. Legélénkebben az van meg a fejemben, ahogy megállunk, és Rickyvel ott ülünk egymás mellett fejjel lefelé, a kocsi teteje behorpadva, alig pár centire az arcunktól. Megöleltük egymást, és csak ücsörögtünk, kábán, véresen, ami kisebb sérüléseinkből folyt ránk. Reszkettünk, de csodával határos módon, ettől a kevéstől eltekintve sértetlenek voltunk, és boldogok, hogy élünk.

Egy súlyos autóbalesetet túlélni sorsfordító élmény. Az ember úgy érzi, kicselezte a halált, és második esélyt kapott az életre. Az biztos, hogy számomra fontos fordulópontot jelentett az eset; megváltoztatta a perspektívámat. Igazi motivációt jelentett ahhoz, hogy valami többet tegyek, és többet tapasztaljak. Folyton azt mondogattam magamnak, hogy nem szabad elvesztegetni egyetlen további napomat sem. Így hát, amikor 2018 elején Ricky meglengette előttem az ötletét, hogy utazzunk, azonnal lelkesen fogadtam.

Kint ültünk a szabad ég alatt, és azt tettük, amit messze túl gyakran: füveztünk. Ricky valamiért elkezdett arról beszélni, milyen volna egy dél-amerikai körutazás. Ez nem csak egy szempontból vonzott. Néhány évvel ezelőtt a beszélgetés előtt egy barátnőmmel Thaiföldön jártam. Egyszerre jelentett számomra lenyűgöző és nyugtalanító élményt, amint végigjártuk a helyeket busszal meg taxival. Többet akartam volna tudni. Kik élnek ott? Milyen az életük? Miután hazaértünk, úgy éreztem, arra volna szükségem, hogy a világról közvetlenebb tapasztalatokat szerezzek annál, mint amilyenekre egy szervezett turistacsapat tagjaként szert tehetek.

És volt egy másik, ennél sokkal személyesebb okom arra, hogy utazni vágyjam. Kezdtem rádöbbenni, hogy el kellene távolodnom a dunbari életemtől. Az autóbaleset katalizátorként működött, ám igazából csak rárakódott egy olyan érzésre, ami akkor már évek óta alakult bennem.

Az emberek gyakran tűnődnek azon, hogy vajon az, hogy körbe akarom biciklizni a világot, annak jele-e, hogy menekülni akartam valami elől. Szerintem lehet ebben némi igazság. Nem arról volt szó, hogy a családomtól akartam elszakadni. Megvoltak a magunk hullámhegyei és völgyei, de anyámmal, apámmal és a húgommal közel álltunk egymáshoz, és még mindig velük laktam, a nagyim társaságában. Nem izzottam olyan vágytól sem, hogy új otthont alapítsak a világ túlfelén. Hiszen élveztem az életet abban a városban és közösségben, ahol felnőttem; Dunbar nagyszerű hely, tele jobbnál jobb arcokkal. Nem, ha bármitől szabadulni akartam, hát a régi önmagam volt az. És a jelentéktelen, rutinszerű élettől, amibe belezártam magamat.

Jólelkű, rendes ember vagyok, ezzel tisztában voltam, de mindig munkált bennem valamiféle csínytevő hajlam, afféle örök osztály bohócaként éltem az életemet. Ez a tulajdonságom időnként igencsak meleg helyzetekbe sodort bele, különösen, ha többet sikerült innom a kelleténél, ami akkoriban elég gyakran megesett. Jó néhányszor kellett pénzbüntetést fizetnem, hellyel-közzel még közelharcokba is keveredtem. Rendesen elég nyugis srác vagyok, de igencsak fel tudtam tüzesedni a pia hatására. Ebből a szempontból igencsak rossz hatással tud lenni az emberre az ital. A harmincadik születésnapom felé bandulkolva már azt éreztem, hogy másba kellene kezdeni. Nem arról volt szó, hogy valami más irányba kellene indulnom; inkább az zavart, hogy lassan mintha folyamatosan körbejártam volna.

A szüleim és a húgom mind gondoskodó hivatást űztek. Az anyám főnővér volt a Nemzeti Egészségügyi Hivatalban, az apám a mentálhigiéné területén tevékenykedett, és állami gondozott gyerekekkel foglalkozott. De én, az örök lázadó, ellene mentem ennek. Engem nem vonzott az ilyesmi.
Az iskolában, valószínűleg a nagyapám hatására, aki a hadseregben szolgált, arról álmodoztam, hogy katona leszek, és el is kezdtem az alapvető kiképzést a brit hadsereg javító-karbantartó szolgálatánál, a Királyi Villamos- és Gépészmérnök alakulatnál. De néhány hónap után eldöntöttem, hogy ez sem felel meg, és kiléptem. Ezek után volt néhány hosszabb lélegzetű kétkezi munkám Dunbarban, például egy farmon voltam mindenes, aztán pedig hegesztő egy halételeket gyártó cégnél.

Mindig is jó voltam a szerelési és építési munkákban, de a saját életemet mégsem sikerült igazán felépítenem. Miközben az iskolai barátaim közül többen karrierbe kezdtek, házat vásároltak és családot alapítottak, én egyáltalán nem állapodtam meg. Úgy éreztem, talán az, ha útra kelek és eltöltök egy kis időt a világ másik részén, segít valamiképpen megtalálni önmagamat. Vagy legalább abban támogat, hogy módját találjam, hogyan lehetnék önmagam. Valaki egyszer azt mondta, hogy útra keltem, hogy utat találjak. Ez nagyjából helytállónak látszott előttem.

Azokban a hetekben, amelyek a Rickyvel folytatott első beszélgetést követték, egyre jobban izgatott az ötlet. Én is lelkes biciklista voltam, akárcsak Ricky. Az volt az elképzelésem, hogy körbe kellene kerekezni Dél-Amerikát, Európán és Ázsián keresztül. Úgy éreztem, ez is egyike azoknak a lehetőségeknek, amilyenek az életben egyszer adódnak. Valami, amire nagyszerű teljesítményként gondolhatok vissza évek múlva is.

– Képzeld csak el, hogy majd azt mondhatod az unokáidnak, hogy fiatalkorodban körbebicajoztad a világot – mondtam Rickynek egy este a pubban.

Nem volt szükség nagy győzködésre.

Egy kicsit aggasztott, hogyan mondom majd el a szüleimnek a tervemet, de nagy meglepetésemre úgy látszott, kifejezetten örülnek, hogy valamit kezdeni akarok magammal.
Az az igazság, hogy ők addigra még nálam is jobban aggódtak, vajon nem siklik-e ki az életem. Mindketten úgy gondolták, jót fog tenni nekem egy ilyen kaland. A helyeslésükből tudtam meríteni azt az extra bátorságot, amire még szükségem volt.

Rickyvel mindketten tisztában voltunk vele, hogy pénzre lesz szükségünk ahhoz, hogy az utazásba belefoghassunk, ezért megegyeztünk, hogy félreteszünk rá. Egyikünk sem riadt vissza a kemény munkától, ezért hat hónapon át elszántan takarékoskodtunk. Ricky a cementgyárban dolgozott, én pedig egy vasútvonalépítésre szegődtem el egy glasgow-i vidámparkban. Pluszban is vállaltunk munkát, például kocsmákban, és egyéb fizikai területeken. Volt olyan, hogy kettőnknek összesen öt munkája volt, és átlagosan nyolcvankét órát dolgoztunk egy héten. 2018 őszére sikerült fejenként pár ezer fontot félretennünk. Elkezdtük az útvonal részletesebb tervezését is: először át Európába, ott dél felé indulva Franciaországon, Svájcon és Olaszországon keresztül eljutni a Balkánra, majd Görögországba. Elkezdtem összerakni a felszerelésemet is.

Eltökéltem azt is, hogy a lehető legjobb biciklit szerzem meg magamnak, és el is költöttem a pénzem egy részét egy csúcsminőségű, törtfehér, Trek 920 típusú tourer biciklire, amelynek hajlított kormánya és speciális mountain bike kerekei voltak. Közel kétezer fontomba került, de abban a pillanatban tudtam, ahogy kivettem a dobozból, hogy megért minden egyes pennyt. Azt különösen szerettem benne, hogy könnyített modell volt, csupán tizenhárom kiló önsúlyú. Erre jöttek rá a szállított csomagok.

Egy-két teszt után néhány módosítás mellett döntöttem, például nagyobb, erősebb pedálokat tettem rá, meg egy új nyerget. Végtére is hosszú utat készültünk végigkarikázni.

Hamarosan egészen beleszerettem a járgányba. Előfordult, hogy hazaértem egy körről, letámasztottam a szüleim kertjében, aztán egy darabig csak néztem nagy ámulva. Maga volt
a szépség. Annyira el voltam bűvölve, hogy még nevet is adtam neki: Eilidhnek neveztem el, ami a Helen kelta változata, azt jelenti: „nap” vagy „sugárzó”.

Amikor elkezdtem összegyűjteni a holmit, amire szükségem lehet az utazás további részében, vásároltam egy egykerekű utánfutót is, amit hátulra felerősíthetek a bringára, és extra tárolóhelyül tud szolgálni.

Ricky, velem ellentétben, megelégedett azzal, hogy megkapta az én régi biciklimet, egy sáros, öreg Trek tourert, amit halálra hajtottam az elmúlt években. Jó bicikli volt, és Ricky eltökélte magát, hogy rá sem fog hederíteni azokra, akik mondogatják neki, hogy ő is vegyen egy újat, mint én. „Ha egy mérföldet meg lehet vele tenni, akkor húszezret is”, érvelt mindig.

A régi bicikli új gumiabroncsokat kapott, meg egy látványos „Brooks” nyerget, néhány további aprósággal együtt. Úgy tűnt, jól működik, és problémamentesen vette rendszeres gyakorlóútjainkat is, még a száznyolcvan méteres North Berwick Law-t, a meredek hegyi emelkedőt is meg lehetett tenni vele nagyjából egy óra alatt. Egy éjszakát fent is töltöttünk, felkészülésként a vadkempingezéssel töltött hónapokra, sőt talán évekre, amelyek előttünk álltak.

Így esett, hogy 2018 szeptemberében, igencsak vázlatos tervvel nekindultunk.

Ami majdnem azonnal szét is esett.

A lehető legrosszabb startot vettük, legfőként mivel ugyanúgy viselkedtünk, mint korábban odahaza, Skóciában, azaz mint két idióta. Azt terveztük, hogy Newcastle-ből áthajózunk Amszterdamba, miután északról dél felé haladva átszeltük Nagy-Britannia északkeleti partvidékét, Skóciából Anglia felé. De akkora búcsúbuli kerekedett előző este, hogy nem sikerült nekiindulnunk, csak másnap délután ötkor. Még mindig részegek voltunk; ez megadta az alaphangulatot. Onnantól kezdve, a teljes dél felé vezető utat úgy kezeltük, mint egy fényességes kocsmatúrát. Nem kellett volna, hogy meglepetésként érjen minket, amikor igen hamar máris annyira lemaradtunk az ütemtervhez képest, hogy tudtuk, várhatóan lekéssük a hajót, amelyre helyet foglaltunk.

Akkor adtuk meg a kegyelemdöfést a tervnek, amikor Rickynek valahogyan kiesett egy foga, és muszáj volt megállnunk egy Alnwick nevű kisvárosban, nagyjából harminc mérföldre Newcastle-től. Én a váróban ültem, és a papírmunkával bíbelődtem. Azt hittem, hogy a hajónk másnap este fog indulni. De nem így volt. Hanem aznap. Ami azt illeti, ekkor volt délután öt óra, és a hajóindulás másfél óra múlva volt esedékes, fél hétkor. A világon nem létezik olyan módszer, amivel odaérhettünk volna. Le is maradtunk róla. És napokra megrekedtünk.

Miután a komptársaságnak sikerült feltuszkolnia minket valami hajóra, anyám és apám odautaztak, hogy még egyszer elköszönjenek tőlünk. Nem sok könny hullott; mind tudtuk, hogy helyesen döntöttem, de apám adott egy kis emléket, hogy ne feledkezzem el róluk. Ő Newcastle-ban nőtt fel, és szenvedélyes Newcastle United-rajongó. Vett nekem egy kis kitűzőt a fociklub logójával, a csikóhalas, fekete-fehér csíkos címerrel, hogy szerencsét hozzon. Feltűztem a hátizsákomra, aztán elindultam a hajó felé.

Miközben Amszterdam felé hajóztunk, Rickyvel megfogadtuk, hogy innentől komolyabban vesszük a dolgokat, de semmi sem változott. Hamarosan visszatértünk a régi rossz szokásainkhoz. Hollandiába érve az első dolgunk az volt, hogy egy hétig teljes eksztázisba merültünk.

Időnként hol egyikünk, hol másikunk tartott egy kis lelkesítő beszédet. Ezt nem csinálhatjuk így tovább, mondogattuk egymásnak. De a bőrünkből nem tudtunk kibújni. Nagyon rossz hatással voltunk egymásra.

Ahogy nőtt a megtett út, úgy lett egyre világosabb, hogy nem ugyanazt akarjuk. Keresztülhaladtunk Belgiumon, aztán Franciaországon, és Párizs felé vettük az irányt, ami addig egyáltalán nem szerepelt az én terveimben. Nem voltam odáig a nagyvárosokért. Inkább a nyílt utakat meg a vidéket szerettem volna látni, különféle vadregényes helyeken tapasztalatokat szerezni, és érdekes embereket megismerni – nem pedig túlárazott kajákat enni, és közelharcot vívni a turistahordákkal, hogy meg tudjak tenni száz métert a híres boulevard-on. Ricky meg, mindeközben, inkább a barátnőjével múlatta volna az idejét, odahaza, Skóciában, nem pedig velem. Utólag végiggondolva, az egész tervünk kezdettől fogva teljesen elhibázott volt.

A Rickyvel töltött idő nem volt híján vidám pillanatoknak. Az igazat megvallva, éppenséggel tele volt velük. Svájcon keresztülhaladva például a Furka-hágó hegyi útját választottuk, és elhaladtunk a híres, régi Hotel Belvédère mellett, ami leginkább talán a Goldfinger című James Bond-filmből lehet emlékezetes. Elhagyatott volt, és be voltak deszkázva a nyílászárók, de nekünk mégis sikerült találnunk egy betört ablakot a hátsó részén, amin keresztül beosontunk. Egy egész lakosztály csak kettőnkre várt odabent.

De hamarosan bepillantást nyerhettem abba, milyen lenne szólóban biciklizni, mert Ricky megszakította az utat, hogy egy kis időt a barátnőjével töltsön, én pedig Franciaország egy részén egyedül kerekeztem át. Imádtam egyedül haladni a nyílt utakon, és sátrat verni, ahol és amikor épp úgy tartotta úri kedvem.

Amikor újra találkoztunk Rickyvel, és Olaszország felé vettük az irányt, számos új akadállyal szembesültünk. Egyszer ellopták az útlevelemet, és vissza kellett térnem Glasgow-ba egy újért. Egy másik ponton Ricky bicaját lopták el. Végül csodálatos módon megkerült, ám több utastáska hiányzott róla, vele a holmija értékes darabjai. Ezek után a hangulata borúsabbra fordult. Az sem sokat lendített rajta, hogy kezdtünk kifogyni a pénzből. A végső krízis akkor érkezett el, amikor keresztülvágtunk Horvátországon, eljutottunk Bosznia-Hercegovinába, és Mostar városába értünk.

Rickyt meghívták egy legénybúcsúra Magyarországra, Budapestre. Biciklivel indult el a bulira – és úgy döntött, utána részéről vége. Azt akarta, hogy én is tartsak vele. Aztán szabadon visszabiciklizhetem, és folytathatom az utat egyedül. De én nem voltam túlságosan odáig az ötletért. Az időjósok nem sok jót ígértek, és engem már húzott valami a déli országok, Montenegró és Albánia, majd Görögország felé. Nemet mondtam neki.

Nem is kellett beszélnünk róla; egyszerűen más irányokba indultunk. Az utolsó együtt töltött napunk végén én egy mostari hotelban maradtam, ő meg elindult Budapest felé. És ennyi volt. Semmi ölelés, semmi kézfogás, de még el sem köszöntünk egymástól igazán.

Egy ideig feldúltnak éreztem magamat emiatt. Nem valósult meg az eredeti terv. Úgy éreztem magam, mint aki elszúrt valami nagy lehetőséget. Talán az utolsó lehetőséget. De aztán lassanként elkezdtem másképp látni: úgy, hogy ez éppen így volt helyes. Az egyetlen jó megoldás, ha őszinte akarok lenni magammal. Ha azt akarom, hogy ez a kaland megvalósuljon, a magam módján kell csinálnom, a saját időzítésemnek megfelelően.

Amikor közel két hét múlva ott ültem Montenegróban az út szélén, az, hogy Rickyvel külön útra indultunk, még bölcsebb döntésnek tűnt, mint eddig bármikor. A ma reggeli kalandom is pontosan ezt bizonyította. Vajon egyáltalán észrevettük volna-e a kismacskát? Magunkkal hoztuk volna-e? És ha igen, vajon sikerült volna-e áthozni a határon? Ezt persze sohasem lehet megtudni igazán, de megvoltak a kételyeim.

Mindez egyáltalán nem vetett rossz fényt Rickyre. Épp ellenkezőleg. Már rádöbbentem, hogy valójában nagyon sokkal tartozom a barátomnak; hiszen ő mutatta meg, hogyan ne folytassam az utat. Immár láttam magam előtt, merrefelé vezet az ösvény.

A cica visszamászott az ölembe, és elterelte a figyelmemet a borús gondolatokról. Aztán összegömbölyödve odakucorodott mellém. Egy kicsit szabálytalanul lélegzett, mint aki kifogyott a szuszból. Valószínűleg egy kicsit kimerült volt, miután védtelenül és magányosan ott kószált a hegyen. Megnyugtatóan megsimogattam, mire közelebb húzódott hozzám. Jó érzés volt arra gondolnom, hogy már nincs veszélyben, és arra, hogy szemlátomást biztonságban érzi magát a társaságomban.

Ám mindenekfelett, leginkább annak örültem, hogy képes voltam egy második esélyt adni neki. Fogalmam sem volt, mi áll előttünk, de még az is lehet, gondoltam, hogy ez az új, vézna kis útitárs segíthet nekem abban, hogy én is a legjobbat hozzam ki a saját életemből.

4

Lakótársak

Délután közepére az időjárás rosszabbra fordult. A korábbi, tiszta téli égbolt helyét acélszürke fellegek vették át, amelyek nagy esővel fenyegettek. Ott, ahol az út nyíltabb volt, kemény széllökések jöttek szembe, erősen megnehezítve a tekerést. Ettől sokat lassultam, és a tervem immár csak annyi volt, hogy érjek el Budvába kora estig; ahhoz már túl késő lesz, hogy elmenjek az állatorvoshoz, de hátha sikerül még begördülni oda az eső beállta előtt.

Kis társam még mindig a nyakamba kuckózva utazott, és most még kényelmesebben elhelyezkedett, mint eddig. De már nem aludt; éreztem, ahogy jobbra-balra forgatja a fejét. Talán a kilátást élvezte, ami teljesen érthető lett volna. Montenegró partjai, a hegyekkel és tavakkal, az ősi templomokkal és csinos, vörös cseréptetejű házakkal teli falvakkal még az egyre gyérülő fényben is csodás látványt nyújtottak.

Még mindig alig tudtam elhinni, hogy megúsztam, és sikerült átcsempésznem ezt a kis lényt a határon. A lelkem mélyén még mindig félig-meddig arra számítottam, hogy bármelyik pillanatban lemeszelhet a rendőrség vagy valamelyik helyi hatóság képviselője. Szinte biztos voltam benne, ha valaki egy kicsit közelebbről szemügyre vesz, azonnal látja rajtam, hogy valami rosszban sántikálok. Akár ráhímeztethettem volna a pólómra, hogy „Nemzetközileg körözött macskacsempész”.

Késő délután megérkeztünk az autókomphoz, amellyel át lehet szelni a szép város, Kotor tavát. Amikor megközelítettem a rámpát, megláttam az egyenruhás jegyellenőrt a kocsisorok között sétálni, amint minden kocsi sofőrjével beszélt valamit. Anélkül, hogy igazán végiggondoltam volna, mit teszek, visszatuszkoltam a cicát a zsákba. Tiltakozó nyávogását elnyomta a komp hajómotorjának súlyos zakatolása. A jegyellenőr alig vett rólam tudomást, mikor átadtam neki a megfelelő pénzösszeget, ő meg a kezembe nyomta a jegyemet.

Már a tó közepén jártunk, amikor észbe kaptam. Hogy mi a fenéért is aggódom én ennyire? Mit törődne a komp jegyellenőre egy kismacskával? Sőt, a hajón utazók bármelyike mit törődne vele?

Természetesen, amikor kiengedtem a cicát a zsákból és hagytam, hogy újra visszamásszon a vállamra, mindenki el volt tőle ragadtatva. Egy kisfiú izgatottan ugrándozni kezdett az apja kocsija mellett, és ránk mutogatott. Több másik sofőr és utas is felénk bólogatott és mosolygott. Először egy kissé zavarban éreztem magamat, de ahogy átgondoltam, nem vádolhattam az embereket, amiért bámulnak minket. Valóban szokatlan látványt nyújtottunk; egy nagy termetű, szakállas-tetovált fickó, biciklivel, a vállán meg úgy ül egy kiscica, mint Long John Silver kapitány vállán a papagáj. Várható volt, hogy magunkra vonzzuk a figyelmet. De ami még fontosabb, a reakciók jól bizonyították, hogy nem kell tovább aggódnunk.
A világ szemében a cica meg én útitársak voltunk. Talán furcsa pár, de mégis pár.

Mire Budva felsejlett a távolban, a nap már lehanyatlott a nyugati hegyek mögött, és a fény gyorsan halványodott. Megkönnyebbülés volt elérni a célállomást; majdnem hét órát bicikliztem összesen, összesen majdnem hatvan kilométert magam mögött hagytam. Sérült térdem kezdett kegyelemért könyörögni. Megkönnyebbültem, hogy találtam egy kis kempinget, amit egy kertben alakítottak ki, a strandtól nem messze. Miközben gyorsan felvertem a sátramat, hagytam, hogy a cica szaladgáljon, és felfedezze a helyet. Még mindig óvatos volt, nem kószált messzire. Ha hirtelen zajt hallott, vagy valami váratlan jelenséggel szembesült, rohanvást jött vissza hozzám. Nyilvánvalóan elkezdte belém helyezni a bizalmát, amitől mosolyognom kellett. Éreztem, ahogy egyre jobban erősödik köztünk a kötelék.