Loki: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

Tökéletes este volt a horgászathoz. Lokinak alig kellett bedobnia a horgot a vízbe, amikor egy újabb tőkehal kapta el a csalit, és máris a csónakjába húzta, mielőtt újra bedobta volna a horgot. Még egy óra, és sikerült volna annyi halat fognia, ami a következő hónapig kitartott volna.

Amíg a halak nem haraptak.

Talán negyed óra elteltével, amikor még csak egy falatot sem kaptak, a Loki felhúzta a zsinórját. A csali még mindig ott volt, de a halak már biztosan elmentek. Szemügyre vette a már kifogott halak kosarát. Most hazamehetett volna a bumfordi fogással, vagy elindulhatott volna a mélyebb vízbe, hátha újra megtalálja a halat.

Másrészt, ha valami megijesztette volna őket, lehet, hogy elhajózik a világ végéről, és mégsem találja meg őket. Vagy ami még rosszabb, ha egy tengeri szörny járkál a környéken, és úgy dönt, hogy ő finomabb étel lenne, mint bármelyik hal...

Ha már az étkezésnél tartunk, valószínűleg vacsoraidő volt, és anya várta a vacsorát. Jobb, ha hazamegy. Holnap újra elmehetne horgászni.

A Loki a döntést meghozva a part felé fordította a csónakját.

Csak azt láttam, hogy tömeg gyűlt össze, rengeteg árnyék a homokon. Ahogy nézte, újabb alakok csatlakoztak a tömeghez... de nem a faluból. Nem, a vízből jöttek ki, mint a nykr. Egy seregnyi nykr, a falu felé tartva.

Loki megfeledkezett a halakról és a hajójáról. A nykrhez hasonlóan ő is át tudott változni, és a leggyorsabb alakot vette fel, amit ismert, és sólyomként repült vissza a faluba.

"Jönnek a nykr-ek!" - kiáltotta, amikor berontott a hosszúházba.

Anya és apa árulkodó pillantást váltott egymással.

Anya megrázta a fejét. "A Nykr soha nem támad a földre. Hacsak nem állnak varázslat alatt..." Elsápadt.

"Ez Jarl Erik műve. Ő és a boszorkánya" - köpte apa. "Hányat láttál, fiú?"

Loki nyelt egyet. Nem állt meg számolni. "Legalább száz. Talán több is."

Újabb pillantás suhant át a szülei között, mielőtt az apja bólintott.

"Fuss, fiú, fuss, fuss, hogy figyelmeztesd Odint!" Mondta az anya, még akkor is, amikor ő és az apja a lándzsájukért nyúltak.

Loki vágyakozva nézte a lándzsák halmát, és szintén harcolni akart.

"Hozd vissza a segítséget. Figyelmeztesd őket, hogy jöjjenek, és harcoljanak Erik fosztogatóival, mielőtt azok bárki mást elérnének!" Anyám sziszegte. "Senki sem tud nálad gyorsabban futni!"

Ez igaz volt, ezt Lokinak is el kellett ismernie. Senki más nem tudta úgy átváltoztatni az alakját bármilyen állattá, mint ő.

Ezért visszaváltozott cigánysólyommá, és elrepült.

Repült... de nem elég gyorsan.

Alig kapott levegőt, mire Odinhoz ért, annyira elfáradt, hogy a férfi ajtajánál majdnem lezuhant az égből. Aztán vissza kellett emlékeznie, hogyan változzon vissza emberré, hogy felébressze Odint, és elmondhassa neki, mi történt.

Értékes pillanatok teltek el, amíg Odin és harcosai készen álltak.

Loki előre repült, vezette őket... az otthonából megmaradt részek felé.

Amikor Odin emberei megérkeztek, újra emberi alakjában találták őt, az alig felismert anyja holtteste mellett guggolva. A falu egy füstölgő rom volt, és nem sikerült megtalálnia az apja holttestét. Talán a még mindig égő házak egyikében volt, vagy ami még rosszabb, már hamuvá égett.

A nykr-nek semmi nyoma nem volt, kivéve a hátrahagyott mészárlást.

Könnyek és takony folytak végig az arcán, mint egy árva gyermek, de Odin megparancsolta neki, hogy álljon fel, és Loki, képtelen volt engedelmeskedni.

Aztán egy nála magasabb lándzsát adtak a kezébe, és ahogy Loki ökölbe szorította a kezét, megesküdött, hogy Erik és az emberei megfizetnek érte. Erik ellopta tőle a családját, és Loki minden lélegzetét arra fogja fordítani, hogy Erik is megismerje ugyanezt a fájdalmat.

Bármibe is került.

Két

"Kaphatnánk parti pitét? Én party pitét akarok!" - kiáltotta a hatéves Jojo, és felkapta a legnagyobb csomagot, amit talált.

"Dugd fel a pulóveredbe - sziszegte anya.

Megdöbbenve hallgatott el. Két lány az osztályában nagy bajba került, mert ezt mondta valakinek. A szünet hátralévő részében szünetet kellett tartaniuk, és egyáltalán nem játszhattak. Jojo nem tudta elhinni, hogy anya ilyen csúnya dolgot mondott.

"Gyorsan!" Anyu azt mondta, és a csomagot az aktuális... ó.

A jeges műanyag átfagyasztotta a bőrét a vékony pólóján, a mellkasához és a hasához tapadt Jojo pulóvere alatt. Reszketni kezdett, majd sírni kezdett.

Anya a padlóra bökött az ujjával. "Maradj itt, és egy perc múlva visszajövök. Ne mozdulj!" Elrohant a folyosó végébe, és eltűnt.

Jojo leült a bolt padlójára, és bőgött, megpróbálta kihúzni a csomagot, de a jég most már a pulóveréhez tapadt, és nem akart kijönni, ezért még hangosabban sírt.

Ekkor egy ismeretlen nő hajolt fölé. "Mi a neved, édesem?"

Jojo megrázta a fejét, és összeszorította a száját. Anya és a tanára azt mondta, hogy soha ne beszéljen idegenekkel, és ezt a hölgyet még soha életében nem látta.

Egy perccel később egy újabb idegen jelent meg - ezúttal egy férfi. Amikor Jojo vele sem volt hajlandó szóba állni, mindketten egy irodába vezették, amelynek falán rengeteg képernyő volt, és a szupermarket belsejét mutatták, mindenféle szín nélkül, mintha egy nagyon régi filmet néznének. Csakhogy ez nem film volt, hanem most, mert anya az egyik folyosón állt, ez a folyosó tele volt üvegekkel, és két nagy üveget csúsztatott a táskájába, majd egy harmadikat.

A férfi és a nő azonban nem figyelt a képernyőkre. Ehelyett megpróbálták kihúzni a pités csomagot Jojo pulóvere alól, miközben a lány az anyukáját kiabálta. Anya azt mondta neki, hogy tegye oda, és anya büntetése sokkal rosszabb volt, mint az elzárás, ha nem tette meg, amit anya mondott.

"Mit csinálsz a lányommal?" Anyu mennydörgő hangon követelte.

Jojo az íróasztal alá rohant, kétségbeesetten menekült anya dühe elől, és a mellkasához szorította a jeges műanyagot. Megtette, amit anya kért. Jó kislány volt.

A férfi és a nő akadozva magyarázta, hogy az egyik folyosón találták a síró kislányt, aki nem engedte el a pitecsomagot.

Anya rápillantott, és megrázta a fejét. "Néha előfordulnak nála ilyen kirohanások. Nem tehetek mást, mint hogy hazaviszem, és remélem, hogy megnyugszik." Megragadta Jojo kezét. "Gyere. Hazamegyünk." A táskája csilingelt, de úgy tűnt, Jojo-n kívül senki sem vette észre.

"De a piték... - kezdte a nő.

A férfi elhallgattatta. "Összetörtek és kezdenek kiolvadni. Úgysem tudjuk már eladni őket. Különben is, karácsony este van. Írja a sérült készlethez, és... hagyja, hogy a hölgy és a lánya hazavigye őket. Az unokaöcsém is szokott ilyeneket kiolvadni, és a nővérem egy szent mindenben, amit a gyerekért tesz. Maga is az lehet, asszonyom." Tiszteletteljesen bólintott anyának.

Anya szűkszavúan mosolygott. "Köszönöm. Boldog karácsonyt neked és a húgodnak is" - mondta, és kisietett Jojo-val.

A parkolóban elhaladtak az egyik rosszcsont lány mellett az iskolából, aki ugrált, miközben az anyukája kezét fogta. "Ne felejts el sütit hozni a Mikulásnak, anya, különben nem jön el ajándékot hozni!" - mondta.

Az anyja elkomorult. "Nem gondolod, hogy a Mikulás nem elég kövér? Fogadok, hogy mindenkitől kap sütit, és nem tudja mindet megenni. Nem, a rénszarvasai végzik az összes munkát, ők húzzák a szánját. Nekik is kéne rágcsálnivalót szereznünk."

"De milyen sütit esznek a rénszarvasok, anya?"

Az anyja megrázta a fejét. "A rénszarvasok nem esznek sütit. Répát esznek. Szóval veszünk egy nagy zacskó répát, hogy mindenkinek jusson belőle."

A lány fel-le ugrált. "Szóval, ha megeszik az összes répát, akkor nagyok és erősek lesznek, és még több ajándékot tudnak hozni?"

"Talán. Majd meglátjuk" - mondta az anyja, miközben elindultak a boltba.

"Gyerünk, Jojo!" Anyu ragaszkodott hozzá, és rángatta a kezét.

Jojo mindent megtett, hogy hazafelé menet ne bosszantsa tovább anyát, és anyu bizonyára látta, hogy milyen ügyes, mert sütött neki párat a parti pitéből, mielőtt kinyitotta az egyik üveget a táskájából, és elkezdett inni.

Nem volt paradicsomszósz, nem úgy, mint az iskolában, de Jojo mégis megette a pitét, még akkor is, ha égette a nyelvét. Már így is ez volt minden idők legjobb karácsonya, és talán még jobb lesz, ha sikerül elérnie, hogy a Mikulás eljöjjön és ajándékot hozzon. Ha még anyu is úgy gondolta, hogy jó kislány volt, akkor a Mikulás biztosan belátja ezt idén.

Sokkal később, amikor anya üvege már majdnem kiürült, és horkolni kezdett a kanapén, Jojo belopózott a konyhába. Tudta, hogy a Mikulás általában a kéményen keresztül jön le, és nekik nem volt kéményük (ez volt az egyik másik ok, amiért anya szerint a Mikulás sosem járt náluk), de a mennyezeten volt egy kerek lyuk, benne egy ventilátorral, ami nagy, fekete és ijesztő volt, mint egy kémény, úgyhogy Jojo úgy gondolta, az is megteszi.

A hűtőszekrény alján lévő fiókban kotorászott egy zacskó fekete levél között, amelyről azt hitte, hogy saláta lehet, és egy zacskó fehér, bolyhos paradicsom között, ahol úgy emlékezett, hogy látott néhány sárgarépát. Megtalálta a répás zacskót egészen legalul, benne egyetlen répával. Valahogy puha és hullámos volt, nem olyan, mint a ropogós réparudacskák, amiket az iskolában kellett enniük, de még mindig többnyire narancssárga volt, és nem volt rossz szaga.

A répát a pultra dugta, a mennyezeten lévő lyuk alá, hogy a rénszarvasok láthassák és megszagolhassák a tetőről.

Fontolóra vette, hogy tányérra teszi, de a rénszarvasok állatok - nem használnak tányért. Ezt onnan tudta, hogy a tanára azt mondta, a macskája egyszer ellopott egy pizzát a padról, amikor nem figyelt. Jojo nem tudta elképzelni, hogy egy macska pizzát egyen. A mancsában tartotta a pizzát, vagy csak lenyalta a feltétet? És mi van, ha ananász volt rajta? Fúj.

Jojo megrázta a fejét, és lefeküdt.

Másnap reggel anyukája még mindig a kanapén horkolt, bár az üveg már határozottan üres volt, és Jojo belopózott a konyhába, hogy megnézze, hagyott-e a Mikulás ajándékot.

A pad üres volt, kivéve a répát.

Jojo vállai megereszkedtek. A rénszarvas nem ette meg.

Ami azt jelentette, hogy a csintalan lány és az anyja biztosan tévedtek. A rénszarvasok nem szerették a répát.

Akkor és ott Jojo megfogadta, hogy kideríti, mit szeretnek a rénszarvasok, és minden mást is megtud róluk, hogy egy nap pontosan tudja majd, hogyan kell elkapni egyet, és az lesz az új, legszebb karácsonya.

Aztán valaki horkantott, felriasztva Jorunnt az álmából, mielőtt még sötétebb lett volna. Mielőtt túl idős lett volna ahhoz, hogy dührohamokat dobáljon figyelemelterelésként, miközben anya bolti lopásokat követett el, és az anyja elkezdte tanítani neki mindazt, amit a lopásról tudott.

Ami elég sok volt, különösen azután, hogy valami idióta a Centrelink irodában úgy döntött, hogy megpróbálja anyát leszoktatni a segélyekről azzal, hogy elküldi egy bolti biztonsági őröknek szóló tanfolyamra. Miután anya megtudta, hogy mire képezték ki őket, nem csak élelmiszereket és alkoholt kezdett lopni. Olyan dolgokat, amiket el tudott adni. És Jorunnt is rávette erre, mert a gyerekek sokkal többet megúszhatnak, mint a felnőttek, anélkül, hogy bárki is hívná a rendőrséget.

Még most is, amikor Jorunn belépett egy üzletbe, azon kapta magát, hogy automatikusan átvizsgálja a teret kamerák és biztonsági intézkedések, kijáratok és személyzet után kutatva. Évek óta nem lopott semmit, és nem is állt szándékában, hogy valaha is újra megtegye.

Ehelyett a belét is kidolgozta, hogy egészen Norvégiáig eljusson, méghozzá egy Harald-éremmel, hogy finanszírozza a kutatásait. Beszéljünk az újrakezdésről. Itt senki sem tudott anyáról, vagy arról a sok cuccról, amit ellopott. Itt már nem volt Jojo, a kölyök, aki a névadójához hasonlóan ki-be csavargott a bajból, miközben anya elitta a tolvajlásaiból származó jövedelmet, és az idő felében elfelejtette, hogy egyáltalán van egy lánya.

Itt volt Jorunn Gabard, doktorjelölt és rénszarvasszakértő, aki azért jött, hogy a vadonban lássa az igazi rénszarvasokat.

Újabb horkolás. Á, Sibyl volt az, a szobatársa. Már ha lehetett szobatársnak nevezni valakit, akivel egy sátorban és a Harald-érmen is osztozott.

Jobb, mint az alternatíva - Szent Nik, a pokolbeli seggfej.

De egy egész tábornyi nikkit is elvállalna, ha ez azt jelentené, hogy elszakadhat az anyjától, hogy élhesse a saját életét, és a saját nyomát hagyhassa a világban. Mert ő egy túlélő volt, és nem hagyta, hogy egy újabb önző seggfej álljon az útjába.

Sibyl az oldalára fordult, és a horkolás abbamaradt.

Jorunn nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon. Sibyl legalább nem volt seggfej. Még álmában is ő volt a legédesebb, legkedvesebb ember, akivel Jorunn valaha találkozott. Még azt is sajnálta, hogy Nik nem mehet Egyiptomba, amikor mindenki más azt mormolta, hogy ez karma.

De a karma mindkét irányban működött - és ő most minden jó karmát magába szívott, azok után a pokoli évek után, amelyeket átélt, hogy idáig eljusson.

Rénszarvasokat fog találni, bármi áron.

Három

Loki néma szárnyakon szállt az égen. Odin seregét a hágónál hagyta táborozni, és még hajnal előtt visszatér hozzájuk, amikor befejezte a felderítést. Persze előbb vissza kellett változnia emberi alakba, hogy senkit ne sokkoljon. Odin tudott az alakváltó képességéről és a többi mágiáról, amit az anyjától örökölt, de senki más - még Thor sem - nem ismerte a képességeinek valódi mértékét.

Eleget ahhoz, hogy a többiek tudták, hogy zseniális felderítő, aki ért az állatokhoz. Az állatok tudták, felismerték őt annak, aki volt, de a legtöbbjüket ez nem zavarta. Sleipnir biztosan nem. Thor kecskéi azonban... azok az állatok mindent megtettek, hogy megnehezítsék az életét. Jobban szerette a lovakat és a rénszarvasokat, bár egy sült kecskecombot szívesen fogyasztott, és gyanította, hogy ezt ők is tudták.

De a ma esti felderítő küldetés nem Thorról vagy akár Odinról szólt. Nem, most végre itt volt az ideje, hogy bosszút álljunk Jarl Erik-en.

A hágón és az alatta elterülő síkságon semmi más, csak érintetlen hó. Hallotta a hó alatti üregeikben és a felhalmozott sziklák között a zsákmányt, amelyek túlságosan élesek voltak ahhoz, hogy ebben a magasságban hófödémek legyenek, de nem állt meg vadászni. Emberként már jóllakott, és nem állt szándékában elég sokáig fülesbagoly maradni ahhoz, hogy ebben az alakban is táplálkoznia kelljen.

Odin gondoskodott róla, hogy egy nagy tál sós tőkehalpogácsa várjon rá, amikor reggel visszatért a hírekkel.

Most már csak meg kellett találnia Erik seregét...

Á, egészen másfajta élősködők. Az a fajta, amelyik lakmározott és énekelt, nem tudván, hogy a halál közeleg.

Nem volt nykrs a láthatáron. Csak egy falu, amelynek hosszúháza nagyobb volt, mint az, amelyben Odin élt, tele vidáman mulatozó férfiakkal és nőkkel.

Nem sokáig, káromkodott Loki, miközben lecsapott.

A nádtető zizegett a karmai alatt, amikor Loki az egyik legnagyobb füstlyuk fölé telepedett. A nádtetőn belüli élősködők semmit sem jelentettek ahhoz képest, ami alatta lakott. A magas asztal faragott székében ugyanis egy olyan férfi ült, aki nem lehetett más, csak Jarl Erik, és két olyan férfi állt mellette, akik minden bizonnyal a fiai voltak.

Lokinak csak be kellett lopakodnia a hosszúházba, és egy csapásra végezni tudott Erikkel. Talán még a fiait is, ha elég gyors volt. De nem bagolyként. Talán hiúzként...

Nem. Valaki észrevenné a hiúzokat.

Valami kisebb dolog, ami gyorsan elhozta a halált.

Az anyja beszélt egy ilyen teremtményről, a messze délen fekvő földekről. Egy kígyóról, amely egyetlen harapással halált hozhat. Kisebb és kevésbé hivalkodó, mint a viperák, amelyek ritkán ölnek, de a kígyók esetében a méret nem jelentett erőt.