MITTÁK ANITA

DÉJÀ VU

Könyv Guru

Budapest, 2024

TARTALOMJEGYZÉK

1. fejezet | 2. fejezet | 3. fejezet | 4. fejezet | 5. fejezet | 6. fejezet | 7. fejezet | 8. fejezet | 9. fejezet | 10. fejezet | 11. fejezet | 12. fejezet | 13. fejezet | 14. fejezet | 15. fejezet | 16. fejezet | 17. fejezet | 18. fejezet | 19. fejezet | 20. fejezet | 21. fejezet | 22. fejezet | 23. fejezet | 24. fejezet | 25. fejezet | 26. fejezet | 27. fejezet | 28. fejezet | 29. fejezet | 30. fejezet

1. FEJEZET

Amikor megláttam őt, csak álltam meredten. Nem tudtam mozdulni. Egyszerűen nem voltam rá képes. Fekete magas sarkút és halványszürke kosztümöt viselt, világosbarna haját laza kontyba fogta.

A kozmetikai részlegen akadt meg rajta a szemem, és rögtön tudtam, hogy ő az. Elsétáltam mögötte. Úgy tettem, mintha a borotvahabokat nézném, de valójában csak közelebbről is szemügyre akartam venni. Igen. Minden kétséget kizáróan ő volt az. Évek óta róla szóltak az álmaim.

Amikor végzett az illatszereknél, a műszaki osztály felé vette az irányt. Követnem kellett. Elemi erővel tört rám az érzés, és én nem akartam tenni ellene.

Hajtott a vágy, hogy mindent megfigyeljek rajta, mindent megtudjak róla. Az agyam viszont figyelmeztetett, hogy nem szabad észrevennie. Így nem az elektronikai cikkek közé sétáltam be, hanem a szomszédos kertészeti sorba. Onnan remek rálátásom nyílt a nőre. Miközben a turmixgépeket tanulmányozta, odalépett hozzá egy alkalmazott, és azt tudakolta, segíthet-e valamiben.

– Köszönöm! Olyan smoothie-készítőt keresek, ami halkan üzemel.

A férfi néhány másodpercig gondolkodott, majd lehajolt az alsó sorhoz, és elővett egy fekete dobozt. Feltartotta, hogy a nő is láthassa.

– Ez éppen olyan, amilyet keres.

Az eladó közölt néhány műszaki adatot. Amikor a nő bólintott, és újfent köszönetet mondott, a kereskedő betette a bevásárlókocsijába a választott terméket. A nő vett még három doboz laktózmentes tejet, cukormentes gyümölcsjoghurtot és egy üveg vörösbort.

Észrevétlenül követtem. A kasszához indult. Én csak bedobáltam néhány terméket a kosaramba, majd magam is a pénztárhoz igyekeztem. Éppen a mellette lévőhöz. Figyeltem, nehogy feltűnjön neki, hogy mindvégig a közelében voltam. Ez sikerült is. A húszperces vásárlás során egyszer sem találkozott a tekintetünk.

– Jó estét, Grace! Milyen napod volt?

Szóval Grace-nek hívták. Mindent tudni akartam róla. Mindent.

– Kösz, Taylor, egész jó – mosolygott a fazonra.

– Sok buggyant alak él a városban. Amikor a híreket nézem este, mindig megnyugszom, ha nem hallom benne a neved. Végül is te vagy a legjobb ebben a szakmában. Vigyáznod kell magadra.

– Mindig vigyázok – mondta, és a pénztárosra kacsintott.

– Ezt örömmel hallom. Bor? Csak nem vendéget vársz ma este? – vigyorgott.

– Nem, csak egy kis esti lazítás – mondta fáradt hangon.

Péntek volt.

Elkalandozhattak a gondolataim, mert arra eszméltem, hogy a pénztárosnő közölte:

– Negyvennyolc dollár hetvenhárom cent. Készpénz vagy hitelkártya?

Odanyújtottam a nőnek a kártyám, és tovább hallgattam a mellettem állók beszélgetését.

– Ah, vagy úgy! Hogy van a kis szőrgombóc?

– Púder nagyon jó társaság. Nem is gondoltam volna, hogy ennyire megszeretem a történtek után.

– További szép estét és kellemes lazulást a hétvégére, Grace!

– Neked is, Taylor! Hétfőn találkozunk.

Még több információt akartam megszerezni róla.

Azt már tudtam, hogy ő a legjobb a szakmájában. Éppen csak arról nem volt fogalmam, hogy mi a foglalkozása. Azt is meghallottam, hogy van egy Púder nevű háziállata.

Nem is gondolnák az emberek, mennyi információt adnak ki magukról önként. Ezek a jelentéktelennek hitt dolgok annyi bosszúságot tudnak okozni! Ámbár én nem rossz szándékkal akartam mindent tudni Grace-ről. Engem az álmaim hajtottak. Pontosabban azok az álmaim, amik Grace-ről szóltak.

Fogalmam sem volt róla, mi a fenét vettem majdnem ötven dollárért, így amikor kiléptem az áruházból, szemügyre vettem a kosaram. Pezsgő, eper, csokoládé, pillanatragasztó és egy borotvahab. Hm. A tudatalattim uralkodhatott felettem, amikor ezeket a bevásárlókocsimba raktam, a borotvahabon kívül ugyanis másra nem volt szükségem.

Mintha rémlett volna, hogy valami harapnivalóért ugrottam be a boltba. Hogy mehetett ki a fejemből? Ennek nyilván a nő volt az oka. Teljesen elterelte a figyelmem. Sebaj, majd bekapok valamit Luigi olasz éttermében hazafelé.

Ám ekkor ismét megpillantottam a nőt a parkolóban. Csak két autó parkolt közöttünk. Micsoda véletlen! Nekem egy új Audi Q8-am volt, Grace pedig egy Mercedes-Benz 190 SL-lel érkezett.

Az a kocsi igazi klasszikus! Mi lehet egy autónál jobb ürügy egy férfinak, hogy megszólítson egy őrülten vonzó nőt? Nem jutott más az eszembe. A tőlem telhető leglazább stílusban szólaltam meg, ahogy elhaladtam mellette.

– Gyönyörű autó. A magáé?

Odasétáltam a kocsimhoz, kinyitottam a csomagtartót, és betettem az imént beszerzett dolgokat. Grace felnézett rám, szeme akár az erdők zöldje. Kíváncsiság, empátia és érzékenység tükröződött benne.

– Oh, köszönöm. A magáé is nagyon jól néz ki.

Az volt a benyomásom, hogy ez a nő folyton mosolyog, és ez engem is erre késztetett.

– Megengedné, hogy megnézzem közelebbről is? Ritkán lát az ember ennyire szép állapotú oldtimert.

– Csak tessék! – invitált.

Lecsuktam az Audim csomagtartóját, és a Mercihez léptem. Önkéntelenül is elfüttyentettem magam.

– Ez igen! Mondja csak, hogyan jutott ehhez a csodához? – kérdeztem őszinte kíváncsisággal.

– Egy autókereskedő páciensem beszélt rá. Nagyon örülök, hogy megbíztam benne.

– Igazán szép az autója. Egy páciense? Ön valamiféle doktor?

– Pszichiáter vagyok – nevetett ismét. – Ha segítségre lenne szüksége…

– Oh nem, köszönöm – mosolyodtam el én is.

Grace az autómra pillantott.

– Az ön autója igazán új modell lehet. Nem emlékszem, hogy láttam volna korábban ezt a típust.

Gondolom, csak kedveskedni akart, mert jó párat láttam már a városban.

– Négy hónappal ezelőtt vásároltam – vallottam be.

– Hát, örülök, hogy találkoztunk, Mr…?

– Matthew McLammon – nyújtottam felé a kezem tétován.

– Csak nem a McLammon & Douglastől? – kérdezte. Nyilván látott néhány hirdetést a városban.

– De igen, Ms…?

– Grace Davis.

Kezet ráztunk, miközben ő még mindig mosolyogott. Örültem, hogy szóba elegyedtünk egymással, ugyanis ha a közeljövőben véletlenül lebuknék, miközben őt követem, bármikor kihasználhatom a „mi már találkoztunk” kártyát.

Elköszöntünk egymástól, és beszálltunk az autóinkba. Úgy tettem, mintha a mobilomon lenne valami halaszthatatlan dolgom, és pötyögni kezdtem. Vártam, amíg kitolat a parkolóból, és elindul. Elszámoltam húszig, és követtem.

Azt tehát már tudtam, hogy Grace pszichiáter, kedveli az öreg autókat, és van egy háziállata. De ez nekem kevés volt. Tudnom kellett, hol lakik, és hogy hol van a rendelője. Mivel tudtam a nevét, Google-ben is rákereshettem. És Facebookon.

A következő kereszteződésben magam elé engedtem két autót. Csak a biztonság kedvéért. A KOMO Plázánál elfordult, és behajtott a Harrison Streetre. Forgalmas kerülete ez Seattle-nek. Parkok, éttermek, irodák, bevásárlóközpontok vannak a közelben, valamint erre van Bill & Melinda Gates alapítványa is.

A Harrison Streeten egy lakópark előtt állt meg. Az új építésű, modern lakások hangulatos megvilágításban fürödtek. A lakótömb alatt a kávézó is nyitva volt még. Odabent nyüzsögtek a vendégek, és a vidámság hangjai szűrődtek ki.

Nem volt még túl késő, csak az imént ment le a nap. Az utcai lámpák nemrég kapcsolódtak fel. Grace leparkolta az autóját. Az álcámhoz éppen kapóra jött a viszonylag nagy forgalom és a nézelődő, egymásba kapaszkodó, kora esti sétájukat élvező emberek tömege. Miután a lakásához vezető lépcsősorhoz ment, és beütötte a kapu biztonsági kódját, felkapcsolt a lépcsőházi világítás.

Felnéztem a lakóházra. Figyeltem, melyik lakásban kapcsolódik majd villany. Pár perc várakozás után kiszálltam a kocsimból és ahhoz a lépcsőházhoz mentem, ahol Grace eltűnt. Végignéztem a kapucsengőket, míg végre megtaláltam dr. Davis nevét az 504-es szám mellett. Megkíséreltem valamiféle logika mentén összekapcsolni a számokat, majd arra jutottam, hogy az ötös az emelet száma lehet, a négyes pedig a lakásé. Felnéztem az ötödikre, és újfent a lámpákat figyeltem. Semmi.

Mégsem csengethettem be hozzá, és nem mondhattam olyan őrültséget, hogy róla álmodozom évek óta, mert a végén még tényleg terápiát ajánl. Nem, ezt egyszerűen nem tehettem.

Visszaültem a volán mögé, lassan indultam el. Menet közben megnéztem az épület másik felét is. Azt, ami nem az utcára nézett. És akkor megláttam. A teraszon volt. Egy fehér kis gombócot tartott a karjában és hozzápréselte az arcát. Púder tehát egy cica volt. Kedveltem a macskákat. Nekem viszont nem volt, mert túl sok időt töltöttem a lakásomon kívül. Egy háziállat nagy elköteleződéssel, valamint azzal a gonddal járt volna, hogy nem mehetek el akkor, amikor kedvem tartja. Ráadásul az ő szükségleteit sem hagyhattam volna figyelmen kívül. Én erre nem voltam alkalmas. De Grace-ről úgy tűnt, hogy kedves, okos, empatikus, és törődik másokkal. Az alapján, hogy pszichiáter és a lakótársa egy cicus, erre következtettem.

Miközben hazafelé tartottam, eszembe jutott, hogy ma még semmit sem ettem. Beugrottam hát ennek a városrésznek az egyik éttermébe, hogy megvacsorázzak. Csak egy bolognai spagettit rendeltem dupla adag sajttal. Nem volt kedvem máshoz. De nem is éreztem az étel ízét. Egymást kergették a gondolataim. Hogyan tudnám Grace tudtára adni a dolgokat anélkül, hogy teljesen bolondnak nézne?

Megcsörrent a mobilom. Az üzlettársam fotója jelent meg a képernyőn.

– Jim, mi újság, cimbora? – szóltam bele.

– Helló, Matt! Ma már nem jössz be az irodába, úgy sejtem. Csak el akartam mondani, hogy végre eladtuk azt a méregdrága, puccos lakást a negyedik utcában.

– Remek, Jim, ez igazán remek hír. Itt vagyok a KOMO pláza közelében, egy olasz vendéglőben. Átküldöm a címet. Gyere, és ünnepeljük meg a sikert!

– Jól hangzik, de az üzletet nem én ütöttem nyélbe, hanem Gina.

– Gina? Akkor őt is hozd magaddal!

– Már elment a barátjával. Jött érte az a bájgúnár a camarójával – mondta, miközben csalódottság és féltékenység szűrődött ki a hangjából.

– Ha Gina bármit is akarna tőled, már a tudtodra adta volna, nem gondolod?

– Igazad van. De mit csinálsz te a városnak abban a részében, haver?

– Volt itt egy személyes elintéznivalóm. Már úton voltam hazafelé, és eszembe jutott, hogy ma még egy falatot sem ettem. Beültem ide vacsorázni.

– Tíz perc és ott vagyok. Megihatnánk valamit Gina egészségére.

– Rendben. Siess!

– Matt, ugye nincsen semmi baj?

– Ülj autóba, és indulj! Ha itt leszel, elmondok mindent.

2. FEJEZET

Jim nem sokkal nyolc előtt ért az étteremhez. Rögtön leült mellém.

– Ember, legalább menjünk át a szomszéd bárba, és igyunk meg néhány italt, miközben mesélsz!

Felálltunk, én fizettem a vacsorámért, Jim pedig elindult az ajtó felé. Végül az ivászathoz Sam kocsmáját választottuk a kilencedik utcában. A hangulatos, férfias benyomású hely éppen megfelelő volt arra, hogy az ember őszinte és kitárulkozó beszélgetésbe kezdjen az üzlettársával, barátjával. Hangos volt, de nem annyira, hogy az ember ne értse a vele egy asztalnál ülő szavát. Arra tökéletes, hogy mások ne hallgassanak bele a beszélgetésükbe.

Amint leültünk egy hátrébb eső bokszba, rögtön megjelent a felszolgáló, hogy megkérdezze, mit hozhat nekünk.

– Két whisky-kólát kérünk.

– Máris – mondta, és eltűnt a pult irányába.

Egyetlen perc sem telt el a pincér távozása és Jim szavai között.

– Matt, ugye tudod, hogy velem mindenről őszintén beszélhetsz? Szívesen meghallgatlak, bár csak baráti tanácsokkal tudok szolgálni.

Bólintottam, majd halkan hozzáfűztem:

– Te nem vagy pszichiáter, de ő igen.

– Miről beszélsz? Nem értelek.

– A nőről az álmomban. Pszichiáter.

– Megálmodtad?

– Dehogy! Találkoztam vele – húztam ki magam ültömben.

Jim látszólag nem tudott mit mondani. Pár perc hallgatás után szólalt csak meg.

– Találkoztál vele? Biztos vagy benne?

– Teljesen, haver. Az a nő a szupermarketben…

Végre megérkezett az italunk. Rögtön egy hajtásra lehúztam az első pohárral. Jim és a pincér is kikerekedett szemmel meredt rám.

– Kérnénk meg egy kört – mosolygott bocsánatkérőn. – A barátomnak szemmel láthatóan szüksége lesz rá.

A felszolgáló bólintott, és visszament a pulthoz.

– Köszönöm – mondtam.

– Milyen szupermarket? Ott találkoztál a nővel? – értetlenkedett.

– Igen. Néhány percig meg sem tudtam mozdulni. Most mondd meg! Mekkora esély volt erre? Éppen itt, a városban! Hiszen csak nemrég költöztem át Monroe-ból.

– Ez meglepő. Én tényleg azt hittem, hogy ez az egész csak a fejedben létezik. Meséld tovább!

– Követtem.

– Hogy mit csináltál?

– Szóba elegyedtem vele a szupermarket parkolójában. Látnod kellett volna, milyen autót vezet! Egy igazi ritkaságot. Egy Merci SL 190-t.

– Hűha, kuriózum.

– Ahogy mondod. És nem csak az autója, hidd el nekem!

Jim őszintén felröhögött.

– Aztán mi történt?

– Megdicsértem a verdáját, ő pedig az enyémet. Gondolom, udvariasságból. Amikor rákérdeztem, hogyan jutott hozzá a Mercedeshez, elmondta, és be is mutatkozott.

– Na és hogy hívják?

– Dr. Grace Davis.

– És pszichiáter. Matthew, az a meglátásom, hogy irtó nagy mázlista vagy, ember.

– Még nem mondtam el neked mindent.

– Mi történt még?

– Addig követtem, amíg meg nem tudtam, hol lakik.

– Jézusom, Matt, te meg vagy őrülve? Nézd, tudom, min mentél keresztül az elmúlt néhány évben, de ezt te sem gondolhatod komolyan. Ne csináld ezt, ezzel nem lesz jobb semmi!

– Jimmy, tudom, hogy benned bízhatok, mert már az egyetem első hónapjaiban barátok lettünk. Segíts nekem, kérlek!

– Csak mondd el, hogyan, és én megteszek minden tőlem telhetőt – egyezett bele lemondóan.

– Mi lenne, ha az én sztorimat felhasználva mint páciens kérnél tőle segítséget?

– Úgy érted, menjek el hozzá, heveredjek el a kanapéján, és teljes extázisban adjam be neki, hogy róla álmodom?

– Nem kell azt mondanod, hogy róla, csak annyit, hogy van egy visszatérő álmod egy nőről. Egy olyan álmod, ami arra késztet, hogy meggondolatlan dolgokat tegyél, és arra sarkall, hogy megtaláld ezt a nőt.

– Matt, ezt most komolyan mondod? Magadnál vagy? Még soha nem láttalak ilyennek. Igen, Matt, rögeszmés vagy. De nem hibáztatlak érte. Mondd, ez a te Grace-ed, a dokinő, van olyan csinos és szexi, mint Gina?

Jimnek már attól fülig ért a szája, hogy Gina testére gondolt. Vagy talán csak az elfogyasztott italtól. Én is vigyorogtam már, kezdtem megérezni, hogy egész nap alig ettem, most meg hirtelen hat pohár szeszt is megittam. Ráadásul az utóbbi három körben arra kértük a pincért, hogy a kólát felejtse el.

– És ha azt mondanám neked, hogy sokkal, de sokkal szexibb és aranyosabb és kedves és okos? Ja, és van egy Púder nevű hófehér macskája.

Jim majdnem kiköpte az italt.

– Mi? – maradt tátva a szája. – Honnan tudod?

– Már mondtam, hogy követtem. És tudom, hol lakik. A macska a háziállata, a teraszán ölelgette. Láttam.

– Megteszem, amit kérsz tőlem, a barátságunk tiszteletére – ígérte, azzal felém emelte a poharát.

– Hálás vagyok neked, Jim. Örökké az leszek.

– Majd akkor hálálkodj, ha sikerült neked legalább egy randit összehoznom álmaid asszonyával – nevetett a barátom.

Sokat köszönhettem Jimnek. És most megint jöttem neki eggyel. Talán örökké az adósa maradok.

Jim akkor is mellettem állt, amikor az exem, Sarah elhagyott. Kötődtem hozzá, szerelmes is voltam belé, de a négy együtt töltött évből kettőt álmodozással töltöttem. Ezek az álmok tették tönkre a kapcsolatomat Sarah-val.

Amikor először férkőzött be a tudatalattimba, még nem jelentett semmit. Azt gondoltam, biztos előfordul ilyen más férfival is. De ezek az álmok mások voltak. Elevenek, szédítőek. Teljesen biztos voltam benne, hogy valahol láttam azt a nőt, és ezért van rám ilyen hatással. Sarah féltékeny lett, minden nap veszekedtünk. Én minden nap kiabáltam tehetetlenségemben, ő pedig minden nap sírt. És ez így nem mehetett tovább. Pontot kellett tennem a végére. Elmondtam hát neki, hogy éjszakánként egy másik nőről álmodom. Nem akartam becsapni. Nem érdemelte meg. Tartoztam neki annyival, hogy őszinte vagyok. Sarah végighallgatta a beszámolómat az álmaimról, amikben a nő palacsintát süt nekem nagy pocakkal, szexi fehérneműben áll a fürdőszoba ajtajában és a nevemet mondja, elutazunk Vegasba egy hétvégére, vagy Miami Beachre, Vancouverbe, Párizsba, Rómába, majd újabb babát vár tőlem, készülünk az esküvőnkre…

Érthető, hogy ez sok volt Sarah-nak. Nem hibáztathattam érte. Akkoriban még nem „Grace-álmoknak” hívtam ezeket, mert fogalmam sem volt róla, hogy a nőnek, aki éjszakáról éjszakára visszatér az álmaimba, ez a neve, de arról sem, hogy létezik-e egyátalán. Annak fényében, hogy ezek a képek csak öntudatlan állapotomban voltak jelen, Sarah feltette nekem a nagy kérdést:

– Matthew, érzel te még irántam valamit? Bármit?

És én hallgattam, amitől ő teljesen kiborult.

– Négy éve járunk együtt. Elmondanád, mikor kezdődtek ezek az álmok? Mióta érzed azt, hogy nem kellek neked, Matt? – ordította magából kikelve.

– Sarah, ez nem ilyen egyszerű. Ezek csak alvás közben jönnek, tudod, hogy én…

– Tudom, igen, hát hogyne tudnám. Megint jössz valami semmitmondó magyarázattal, de megkönnyítem a dolgod, Matthew McLammon, csak légy velem őszinte!

– Két éve.

– Két éve, Matt? Két éve, és te csak most tettél róla említést? – Már nem tombolt. Leroskadt a mellettem lévő székre, és kisimította a haját sírástól nedves arcából. – Elkeserít, hogy a férfi, aki mellett igazán boldog voltam, elhallgatott előlem egy évek óta tartó dolgot.

Sarah újra sírni kezdett, aztán megtörölte a szemét, melyből patakokban folytak a könnyek. A megbántottság könnyei voltak ezek, amikkel lezárta a szerelmünket. Felemelte a bejárati ajtó melletti borovi szekrényről a kocsikulcsát, és menni készült. Nem hagyhattam.

– Sarah, hallgass meg! Kérlek! Nem akarom, hogy elmenj.

– Matt, engedj! Nem akarok tovább maradni. Amíg egy álom uralja az életed, és te nem teszel semmit ellene, addig engem nem látsz. Én már kevés vagyok ahhoz, hogy segítsek neked. Fordulj szakemberhez, Matt! Szeretlek. Sajnálom.

Azzal távozott a lakásból, és az életemből is. Nem hagyott magából semmit, csak a parfümje illatát. Még a személyes holmijai is itt maradtak. Visszajön. Vissza kell, hogy jöjjön. Csak erre tudtam gondolni. Közben persze tudtam, hogy igaza van. Hamarabb kellett volna elmondanom neki. Végül is Sarah volt mellettem minden éjjel. Vele bújtam össze szeretkezés után. Ő ébresztett fel, amikor hangosan ziháltam vagy furcsán viselkedtem a „Grace-álmok” alatt. És ő volt az, aki a zaklatott álmokból felriadva vizet hozott nekem, majd megkérdezte, mi a baj, tud-e valamiben segíteni. És én két teljes éven keresztül minden éjszaka csak annyit feleltem neki gyáván, hogy „semmi baj, kicsim, csak egy rémálom”. Nem ezt érdemelte. Őszintének kellett volna lennem. Három héttel az után, hogy Sarah-val elváltak útjaink, írtam neki egy e-mailt késő éjjel:

Küldő: Matthew McLammon (mmclammon@gmail.com)

Címzett: Sarah Garden (sarah.garden88@yahoo.com)

Tárgy: Hiányzol

04.07.15. 11:43 p.m.

SARAH, ne gyűlölj engem, amiért megbántottalak! Nem akartam ezt. Elmentem pszichológushoz, aki lehetségesnek tartja, hogy az álmok azért térnek vissza, mert egy kapcsolati probléma generálja őket. Végiggondoltam, amiket mondott. Te is tudod, hogy az utóbbi időben sokat veszekedtünk. Talán ez az oka. Mindenesetre én megtettem mindent, amit vártál tőlem.

Gyere vissza hozzám!

Csók:

Matt

Másnap reggel Jim barátom kopogtatott a lakásom ajtaján. Nem volt túl rózsás hangulatban.

– Jó reggelt! Bemehetnék?

– Jim, a frászt hozod rám, mi történt? Hogy nézel ki?

– Baleset. Szörnyű baleset történt.

Hagytam neki pár percet, hogy összeszedje magát, de az arca csak még fehérebb lett, ahogy kereste a szavakat.

– Matt…

– Mi történt? – ráztam meg a vállát.

– Matt, én annyira sajnálom.

– Mit sajnálsz, Jim? Beszélj már világosan, kérlek!

– Sarah…

– Mi van Sarah-val?

Jim pocsékul nézett ki, baleset történt. Szörnyű baleset. És Sarah nem válaszolt az e-mailemre. Azóta egyetlen sort sem írt, mióta a fejemhez vágta, hogy orvoshoz kellene mennem.

– Jim, mi történt Sarah-val? Jól van?

– Halott, Matthew. Sarah meghalt egy autóbalesetben.

Nem kaptam levegőt. Minden elsötétült előttem. Ez mindent megmagyarázott. Már értettem, miért nem válaszolt. Vagy legalább miért nem küldött el a fenébe. A konyhába mentem. Kinyitottam a hűtő ajtaját, és kivettem az első üveg alkolholt, ami a kezem ügyébe került. Jim nem szólt semmit. Hagyta, hogy felfogjam, amit mondott. Vagyis azt, ami miatt idejött vasárnap reggel nyolckor a lakásomra. Meghúztam az üveget, majd a barátomat kínáltam, de csak a fejét rázta. Nem hoztam poharat. Nem éreztem szükségét. Vagy fél órán keresztül csak néztem magam elé. Az ital égette a nyelőcsövem. Azt hiszem, Jim megértett. Nem nézett rám rosszallóan.

Amikor nagyjából összeszedtem magam, megkérdeztem:

– Hogy történt? És mikor?

– Tegnap éjjel. Az unokahúgommal lakott együtt az utóbbi hetekben. Hihetetlen, hogy nem említettem neked, de azt hittem, beszéltek egymással. Emily szerint hozzád indult. Miután elolvasta az emailed. Érted?

Értettem. Naná, hogy értettem.

– Az unokahúgom lakásától néhány háztömbnyire történt. Sarah elindult tőle. Boldog volt, amiért segítséget kértél. Legalábbis Emily valami ilyesmit mondott. Mit írtál neki, Matt? Mindegy is, ez már nem fontos. Ami viszont az, hogy Sarah elindult ide, hozzád, de amikor kikanyarodott az utcából, egy csapat részeg, kokós srác is azt az utat választotta a bulizáshoz. Frontálisan mentek bele az autójába. Sajnálom, Matt, annyira sajnálom. Sarah nem volt bekötve, így az ütközéstől kirepült a szélvédőn. Azonnal meghalt.

Csak hallgattam.

– Matt, mondj már valamit, kérlek! Hogyan segíthetnék? – kérdezte megtörten.

Nem tudtam megszólalni. Valamiért azt éreztem, hogy ez a meggondolatlanság nem jellemző Sarah-ra. Egyszerűen nem vallott rá. Miért döntött úgy az éjszaka középen, hogy idejön hozzám?

– Mást is tudsz még, Jim?

– Mire gondolsz?

– Bármi más információra.

– Nézd, én csak Emilyvel beszéltem. Egy bárból hazafelé tartó fickó viszont látta a történteket, és felismerte Sarah-t az autójáról. Hívta a mentőket és a zsarukat. Állítólag gyakran látta leparkolni a szomszéd háznál. Emilyt is ismeri.

– Be kell mennem a kapitányságra.

– Nem tudom, jó ötlet-e ez, cimbora. Nem vagy olyan állapotban – bizonytalanodott el Jim.

– Nem ülhetek itt arra várva, hogy valami infómorzsa eljusson hozzám. Hálás vagyok neked, Jim, hogy ilyen korán idefáradtál, de be kell mennem. Menj haza!

Már éppen hátat fordított nekem, amikor odakiáltottam:

– Ne, várj! Sokat ittam. Vigyél be, kérlek!

Jim bólintott. Bementünk a helyi őrsre, és bemondtam a barátnőm nevét. A pult mögött álló nő azonnal szánakozó arcot vágott, és egy másik fülkéhez irányított.

3. FEJEZET

Donelly parancsnok, a helyszínelők főnöke fogadott. Kölcsönösen bemutatkoztunk egymásnak. A szemében cseppnyi szánalom sem látszott. Leültetett, részvétet nyilvánított, majd azzal kezdte, hogy feltehet-e néhány kérdést.

– Milyen kapcsolatban állt ön az elhunyt Sarah Gardennel?

– Az elmúlt négy évben egy párt alkottunk.

– Milyen volt a viszonyuk?

– Boldogok voltunk, de az utóbbi néhány hetet külön töltöttük bizonyos problémák miatt.

– Mit takarnak ezek a „bizonyos problémák”, Mr. McLammon?

– Éjszakai gondjaim adódtak.

– Úgy értsem, szexuális jellegűek?

– Nem, ne értse úgy, parancsnok! Nem ilyesfajta dolog.

– Nézze, a barátnője frontálisan ütközött az éjszaka középen néhány fiatallal, és a helyszínen életét vesztette. Csak azt szeretném tudni, mi lehetett olyan sürgős a számára ahhoz, hogy késő éjjel autóba üljön, elfelejtse bekapcsolni a biztonsági övét, és hatvan mérföld per órás sebességgel rohanjon magához? – Egy kis hatásszünetet tartott, aztán hozzátette: – És ezzel nemcsak a saját életét kockáztatta, hanem a magzatát is.

A szívem összevissza kalapált. A mellkasom szorított. Képtelen voltam lélegezni. Mit mond ez az ember? Miféle magzat? Miről hadovál?

– Uram, jól érzi magát? – hallottam mély és reszelős hangját nagyon távolról. – Mr. McLammon, hall engem? – kérdezte.

Lehajtottam a fejem, szédültem. Valaki egy pohár vízért szaladt. Hát persze, hogy Jim volt az. Miután belém töltötte a vizet, egy fokkal jobban éreztem magam, de csak annyira, hogy megkérdezzem:

– Mégis milyen babáról beszél itt maga? Milyen kisbabáról? – kérdeztem teljesen megsemmisülve.

– Arról a magzatról, amelyikkel a barátnője várandós volt.

Sarah temetése egyszerű és hagyományos volt. Az irodánkból mindenki ott volt, ahogy Sarah néhány barátja is. A szüleim New Yorkból repültek ide, hogy támogassanak, és Sarah egyetlen élő rokona, a húga, Clara is eljött Londonból.

Szikrázó napsütésben búcsúztunk tőle és a meg sem született gyermekemtől. A sírhelyét fehér virágok borították. A barátok is könnyezve fejezték ki részvétüket. Miután a gyászolók szép lassan elhagyták elhunyt kedvesem végső nyughelyét, egyedül Clara és én maradtunk ott végtelen bánatunkkal.

A szüleim néhány Seattle-ben töltött nap után kénytelenek voltak visszamenni New Yorkba. A vállalkozásuk, egy családi nyomda, amit erre a néhány napra az öcsémre, Benedictre hagytak, nem maradhatott csapongó testvérem irányítása alatt.

Megértettem őket, és megköszöntem nekik, hogy megtették ezt a hosszú utat. Persze nem kevésbé gyászoltak, mint én. Úgy szerették Sarah-t, mintha a lányuk lett volna. Anyám a meg nem született lányát látta benne. Apám pedig mindennél jobban szeretett volna unokákat. Mérhetetlenül szomorú volt, hogy első unokáját még csak meg sem pillanthatta. Kivittem őket a reptérre, és megvártam, amíg felszáll a gépük. Aztán hazamentem a lakásomba, ami néhány hónappal ezelőtt még Sarah nevetésétől volt hangos. A lakásomba, amit a kacagó és gügyögő kisbabánk hangja tölthetett volna meg élettel.

A boldog percek ígérete nyomtalanul tűnt el abban a pillanatban, amikor elmondtam Sarah-nak, miről álmodom éjjelente.

4. FEJEZET

A „Grace-álmok” tele voltak fülledt erotikával, egy részük pedig a közös életünkről szólt. Randizás. Boldogság. Házasság. Gyerekek. Én pedig ehhez képest ahelyett, hogy őszintén odaálltam volna a nő elé, akiről az éjszakáim szóltak, összeesküdtem a barátommal és cégbeli tulajdonostársammal, hogy ezek az álmok beteljesülhessenek. Szép kis alak vagyok, mondhatom. Pedig szentül megfogadtam magamnak, miután Sarah-t és a babát elvesztettem, hogy többé semmit nem hallgatok el az elől, akit szeretek. Most mégis erre készültem.

Jimmel megint Sam bárjába mentünk munka után. Ez a napunk is sikerrel zárult, eladtunk két teljesen felszerelt penthouse-t a belváros legújabb toronyházában. És ha ettől még nem lett volna a nap maradéktalanul tökéletes, szerződést kötöttünk egy új építőipari céggel, akik a legmodernebb technológiával húzzák majd fel nekünk a tökéletessé tervezett, luxus minőségű, családoknak szánt lakóparkot a kikötőtől mindössze egy utcányira.

Az építési terület a városfenntartó tulajdona volt. Grent, a legzseniálisabb előkészítő munkatársunk elérte, hogy hajlandóak legyenek megválni az általunk kiszemelt telektől. Csodálatos panoráma a nyüzsgő kikötőre, extra minőségű, modern építő- és burkolóanyagok… A legjobb pedig, hogy az épületkomplexumot úgy tervezték, hogy teljes mértékben kiegészítse a város arculatát. A lakások letisztult, modern, minimalista stílusban készülnek majd el. Ennek a látványtervnek a bemutatását is Grentre bíztuk, mert a lebilincselő előadásmódjával bárkit képes meggyőzni. Tud valamit az a fiú, az egyszer biztos.

Jimmel két vodka-Martinit rendeltünk, és ráérősen iszogattunk, miközben kidolgoztuk a nagy tervet. Ez alapján hétfőn felkeresi a pszichiátert, és előadja neki az álmaimról szóló mesét, mintha azok vele történtek volna meg.

A sokadik Martini után jókedvünk egyre csak fokozódott. Még poénkodtunk is a hétfő kapcsán. Jim froclizott:

– Kérem, doktornő, évek óta borzasztó álmok gyötörnek. Segítsen! Nem tudok maga nélkül élni.

A szenvedő arc, amit vágott, óriási volt. Hangosan röhögtünk rajta. Amikor már azt hittem, megszakadok, hirtelen elkomorodtam.

– Itt van! – mondtam Jimnek egy fokkal hangosabban, mint kellett volna. Sokan rám néztek.

– Ki van itt? – harsogta, aztán hátranézett. Gondolt egyet, és odalépett a pulthoz, ahol Grace állt a barátnőjével.

– Hé, lányo-o-ok! – kezdte Jim.

– Bocsásson meg a barátomnak, kérem! – mondtam, és közelebb hajolva odasúgtam Grace-nek: – Kicsit többet ivott a kelleténél. Sajnálom.

– Ugyan, semmi baj! – válaszolta. Megpróbáltam Jimet visszarángatni a bokszunkhoz, de a nő utánam szólt.

– Hé, várjon csak! Nem találkoztunk mi már valahol?

– Ő… Nem… Nem is tudom.

– Dehogynem, te majom, a szupermarket parkolójában! Hát nem emlékszel? – röhögött Jim. – Még hogy én ittam sokat! – morgott.

Grace megvilágosodott.

– Hát persze! Az audis fickó, igaz? Örülök, hogy megint összefutottunk – mosolygott szívélyesen. Nem volt más választásom, mint színt vallani.

– Igen, tényleg! – csaptam a homlokomra színlelt feledékenységgel. – A mercedeses lány – kacsintottam rá.

– Így van. Gyakran jár ide? Én minden pénteken ide jövök a barátnőmmel – magyarázta.

– Különös, hogy éppen itt találkozunk újra. Az utóbbi időben törzsvendégnek számítunk itt a barátommal.

Ez a nő mindig olyan édesen mosolygott, hogy egy angyal sem tudta volna felülmúlni. Álmaimban nem láttam még szebbet. Vagyis de. Pontosan ugyanilyen szépet láttam az álmaimban is. De ő ezt még nem tudhatta meg. Csak másodszor hozott minket a sors ugyanarra a helyre. Jim tanácsára már nem követtem. Amúgy is kiagyaltunk egy jobb tervet. Ha már találkoztunk, gondoltam, szóba is hozom a dolgot.

– Zavarhatom egy kérdéssel? Mondja, mit inna? Szeretném meghívni egy italra, ha nem bánja.

– Köszönöm, egy Flirtinit kérek. A barátnőmmel jöttem ugyan, de amint a pasija végez a munkával, ők úgyis lelépnek. Látja? Ott a pult mögött. Peter, ő Gabrielle fiúja. Azután magamra maradok – jelentette ki megjátszott szomorúsággal. – Szóval a kérdése… – emlékeztetett.

– Oh, igen! A barátomról lenne szó. Aki az előbb beszólt, emlékszik? Van egy elég bizarr problémája.

– Abban jó vagyok, miben segíthetek?

– Tudja, nagyon furcsákat álmodik. Egy nőről… – suttogtam neki, nem mintha bárki is meghallhatta volna a péntek esti hangzavarban.

– Ez cseppet sem furcsa, gyakran megesik az emberekkel – nevetett.

– De ő már hosszú ideje csak egyetlen nőről álmodik. És minden éjjel. Érti?

– Ismeri a barátja azt a nőt?

– Nem. Jobban mondva, eddig nem ismerte.

– Hogy érti, hogy eddig nem?

– Egész végig azt gondolta, hogy az illető nem létezik, mígnem egyszer csak belebotlott. Derült égből villámcsapás – magyaráztam és a kezemmel tűzijátékot imitáltam.

– Lássuk csak! A barátja egy olyan nőről álmodott éveken keresztül, akit nem gondolt valóságosnak, de a véletlen úgy hozta, hogy mégis találkoztak valahol?

– Pontosan. Maga szerint ez lehetséges?

– Hát, úgy néz ki a dolog – mulatott rajtam.

– A barátomat viszont ez rendkívül gyötri. Úgy értem, lelkileg. Ez pedig, ha jól emlékszem, a maga szakterülete. Megtenné, hogy segít neki? Aggódom érte – adtam az ártatlant.

– Persze. De nincs nálam az előjegyzésem – sajnálkozott, majd kotorászni kezdett a táskájában. Amikor megtalálta, amit keresett, ellenállhatatlan mosolyt küldött felém.

– Írja be a számát! – mosolygott.

Megadtam neki a telefonszámom, beírtam a nevem is, letegeződtünk, majd megállapodtunk abban, hogy ha a barátnője befejezte az enyelgést és Jim is józanodott némiképp, összeülünk mi négyen.

Négyesben is remekül éreztük magunkat, Grace pedig egyetlen szóval sem említette az este folyamán a megállapodásunkat. Ezért külön köszönettel tartoztam neki. Beszélgettünk, meséltünk a munkánkról, a hobbijainkról, és kiderült, hogy Grace egy lakás vásárlását tervezi.

– Én tudok egy lakást a belváros szélén, ami még gyalog is bevehető távolságra van minden jótól – mondta Jim.

– A legjobb az lenne, ha két vagy három szoba lenne benne, mert akkor ott tudnám berendezni a rendelőmet is – mondta izgatottan.

– Jim, csak nem a Denny Wayen lévő lakásra gondolsz? A négyszobásra? – kérdeztem némi meghökkenéssel a hangomban.

– De – kacsintott rám.

– Miért, mi van azzal a lakással? – kérdezett rá kertelés nélkül Grace.

– Nincs vele semmi. Már ha el tudod viselni, hogy a szomszédban egy igazi fajankó lakik, aki ráadásul egyedülálló – mosolyogtam rá szégyenlősen.

– A fajankók az én hatáskörömbe tartoznak, ami azt illeti – nevetett fel hátrahajtott fejjel.

Már benne is dolgozhatott az elfogyasztott alkohol. De Jim nem hagyta annyiban.

– Ez a fajankó történetesen harminchét éves, körülbelül egynyolcvan magas, barna hajú és barna szemű, kócos, de igazán rendes figura – tette még hozzá aljasan hunyorogva.

– Éppen mint Matthew, nem, Gabrielle? – bökte oldalba a barátnőjét Grace.

– Hm? Ja, de, igen, éppen, mint ő ott, melletted. Ha bele is egyezel, látnom kell a kéglit, mielőtt behurcolod oda a segged.

Ez volt minden, amit mondott, majd tovább bámulta a pasiját. Jim kiment a mosdóba, és én utánamentem, mert beszélni akartam vele.

– Jó hírem van, haver! Grace elkérte a számom, miután előadtam a mesét az álomról meg a lányról. Hétfőn felhív az időpontod miatt. Na, ki a király?

– Ha belegondolok, mi mindent meg nem teszek a kedvedért, ember… Ha már ennyire össze vagytok melegedve, akár be is vallhatnád neki, hogy nem én, hanem te álmodod azokat a dolgokat. De ismerd be, a másik lakásod említése, mivel egy ideje benned is megfogalmazódott az eladás gondolata, penge ötlet volt a részemről.

– Meg kell hajolnom a nagyságod előtt, barátom. Egy igazi főnyereményt tudhatok magaménak a személyedben.

5. FEJEZET

Mire visszaértünk a mosdóból, Petert és Gabrielle-t már nem találtuk a bárban. Grace egyedül ült a bokszban, ahol néhány perccel ezelőtt hagytuk. Jim azt mutogatta nekem, hogy ő is lassan indul. Gondolom azért, hogy kettesben maradhassak Grace-szel. Kedves gesztus volt ez a részéről.

– Csakhogy itt vagytok! Már kezdtem unatkozni. Gabi és Peter elmentek, és ha megittam a nem tudom, hányadik Flirtinimet, én is indulnék haza. – Grace már kellőképp közlékeny volt az italoktól. – Nem szoktam én ennyit inni, csak olyan jó volt a társaság, hogy észre sem vettem, hány koktélt döntöttem le – nevetett.

Istenem, életemben nem láttam még nála jobb csajt! A szupermarkettel ellentétben most nem kosztümöt viselt, hanem fehér, testhezálló, a hátán csupa csipke ruhát. Még jobban belebolondultam. A haját most nem kontyban viselte, hanem kiengedte. A tincsek észbontó szexin hullottak a vállára. Akartam ezt a nőt. Minden porcikáját kívántam. Mintha nekem teremtették volna.

– Rendben, akkor menjünk! – mondtam, és a pult felé néztem. – Csak rendezem a számlánkat, oké?

– Megtennéd, Matt, hogy hívsz nekem egy taxit? Kocsival jöttem, de most nem tudnék vezetni – magyarázkodott Grace.

– Persze, rögtön intézem. Nem bánod, ha Jim és én is veled tartunk? Merre laksz? – tettem fel a kérdést a tőlem telhető legártatlanabb módon. Jim így is sunyi pillantásokkal méregetett. Ellenben nem szólt semmit, és ezt nagyra becsültem.

– Nem messze innen, a Harrison Streeten – felelte Grace.

– Akkor menjünk gyalog! Nekem a Denny Wayen van a lakásom.

– Ha neked nem jelent gondot. Azt hiszem, jót is fog tenni egy kis séta. Legalább kiszellőztetem a fejem – nevetett megint azon az édes, csilingelő hangján. Ha arra ítéltek volna, hogy egész hátralévő életemben a nevetését kell hallgatnom, akkor sem untam volna meg soha.

– Jim, taxi?

– Kösz, haver, lekötelezel – értett egyet az én jó öreg barátom. Nyilván nem akart zavarni. Mondtam már, hogy igazi főnyeremény ez a srác? Itt jegyeztem fel gondolatban, hogy még eggyel tartozom neki. Megérdemelné, ha összejönne végre egy rendes lánnyal.

A pulthoz érve a számlát kértem. Amíg a pincérsrác számolt, a taxitársaság számát tárcsáztam. Rendeltem egy fuvart Jimnek.

Visszafelé lassítanom kellett. Láttam, hogy Grace és Jim valamit megbeszélnek, én pedig nem akartam belerondítani. De nem mentem elég lassan ahhoz, hogy befejezzék a diskurzust.

– Az nagyon jó lenne – hallottam Jim örvendező hangját.

– Mi lenne jó? – kérdeztem, mert nem bírtam ki, úrrá lett rajtam a kíváncsiság.

– Megbeszéltük Jimmel, hogy hétfőn megtaláljuk a számára is megfelelő időpontot egy kellemes, baráti beszélgetésre – jelentette ki vidáman Grace.

– Köszönöm, Matt, hogy szóltál az érdekemben – intézte szavait felém Jim. – Jövök neked eggyel – kacsintott.

– Akkor hát jó éjszakát, Jim, aludd ki magad! Hétfőn üzenek neked Matthew-val.

Elköszöntünk tőle, és kiléptünk a bárból a friss levegőre.

Grace belém karolt. Ennek nemcsak a kölcsönös szimpátia, hanem a koktélok utáni egyensúlyvesztés is az oka lehetett.

Elmosolyodtam. Azt gondoltam, szerencsés vagyok. Mellettem sétált a legszebb nő ezen a földön, a karomba kapaszkodott, és mosolygott. Azt sem sajnáltam volna, ha egyetlen szót sem szól a lakásáig vezető úton, de Grace a korábban hallottakról kezdett kérdezni.

– Matthew, a lakás, amiről Jim beszélt… El tudnád intézni, hogy megnézhessem holnap? – tudakolta. – Minél hamarabb költöznöm kellene.

– Semmi akadálya. Délelőtt üzenj rám, már tudod a telefonszámom. Szívesen megmutatom bármikor.

– Megmutatod?

– A lakás az én tulajdonom – vágtam közbe. – Évekkel ezelőtt vásároltam befektetési céllal, de végül nem kezdtem vele semmit. Ha tetszik neked, és nem zavar, hogy a szomszédom leszel, úgy intézzük, ahogy neked jó.

– Ahogy nekem jó? Hogy érted? Én azt hittem, csak vicceltetek, amikor hozzád hasonlítottuk a szomszédot. – Grace őszintén megdöbbent, arcát a tenyerébe temette. Nevetnem kellett, annyira aranyos volt a zavara.

– Nem, hölgyem, amennyiben ön beleegyezik és megfelelőnek találja az ingatlanomat, kedve szerint bérelheti, de akár meg is vásárolhatja. A szomszédban én lakom, a lakás a legfelső emeleten van. Csupán ez a két ingatlan található a szinten – adtam tudtára.

Grace szóhoz sem jutott. Láttam rajta, hogy ezernyi kérdés motoszkál abban a csinos kis fejében, így gyorsan megelőztem.

– Holnap meglátod, és eldöntöd a dolgot – zártam le a beszélgetésnek ezt a részét. Ő pedig bólintott. Egy darabig egyikünk sem szólt. A csendet végül ismét Grace törte meg.

– Kedves ember vagy, Matthew McLammon. És jó pasi – formálta a szavakat, amelyeket annyira jólesett hallanom. Még akkor is, ha talán csak az alkohol beszélt belőle.

– Örülök, hogy így gondolod – mosolyogtam rá.

– Itt jobbra fordulunk. A lakásom ebben az utcában van.

Mikor odaértünk az ismerős lépcsőházhoz, Grace szembefordult velem. Nem akartam itt hagyni.

– Nagyon köszönöm az estét, Matthew. – Csak ő volt képes ilyen erotikusan ejteni a nevemet, én pedig megbolondultam tőle. Biztos voltam benne, hogy akarom őt és mindenestül kell nekem. Talán az álmokkal is előrukkolhatnék, de túl gyáva vagyok hozzá. Nem akartam, hogy hazugnak és csalónak higgyen, így hát elköszöntem.

– Nincs mit megköszönnöd. Nagyon kellemes este volt, és remekül éreztem magam.

– Jó éjt, Matt! Holnap beszélünk – mondta, majd elővette a mobilját, és a kijelzőt felém tartva teljes fogsoros, bájos, szexi mosollyal ajándékozott meg. – Megvan a számod, és most már egy fotód is – vakuzott bele a szemembe.

– Oh, hm, semmi baj, legalább nem felejted el, hogy nézek ki, ha esetleg holnapra már homályosabbak lennének az emlékeid – szekáltam egy kicsit, de rögtön vette a lapot.

– Ha holnap nem lenne teljesen tiszta, hogy vajon kivel buliztam az éjjel, egész biztosan eszembe jut a válasz, ha meglátom ezt a remekbe szabott képet – kacagott fel.

– Legyen így, Grace! Jó éjt!

– Aludj jól, Matthew!

6. FEJEZET

Másnap délelőtt, amikor észhez tértem, a mobilom volt az első gondolatom. Ellenőriznem kellett, hogy keresett-e valaki. Na jó, nem valaki, hanem Grace.

Bekapcsoltam a kijelzőt, és láttam, hogy jött egy új üzenetem. Jim volt az. Emlékeztetett, hogy a lakás, amit álmaim nőjének készülök megmutatni, enyhén szólva is poros, így nem ártana rendbe tetetnem, mielőtt Grace megnézi. Igaza volt. Jim mindig fején találta a szöget. Kimentem a konyhába, és készítettem egy kávét. Az erőfeszítésem kimerült egy Nescafé elkészítésében. A bejárónőm, Mrs. Simmons számát tárcsáztam. Most is, mint mindig, néhány csörgés után felvette és készséggel állt a rendelkezésemre. Mondtam már, hogy imádom a megbízható embereket?

Amikor letettem a mobilt, új üzenetet pillantottam meg.

Matthew, Grace vagyok. Most már te is tudod a számom. :) Jó lenne neked, ha dél körül odamennék? Grace

Válaszoltam.

Szia, Grace, természetesen. Délben várlak a Denny Way 7. előtt. Ne késs! ;) Matt

Alig tettem le a készüléket a konyhapultra, amikor ismét rezegni kezdett, majd a kijelzőn megjelent Grace neve.

Nem fogok, délben ott. ;) Grace

Még SMS-ezés közben is mosolygott. Mondtam én, hogy ez a nő maga a született vidámság. Várakozás közben rákerestem a nevére a neten, hogy némi infóhoz jussak róla. Többek között megtudtam, hogy a Stanfordon végzett, mégpedig kiemelkedő eredménnyel. Nem rögtön az érettségi után kezdte az egyetemet, csak két évvel később. Vajon mit csinálhatott két évig? Tovább kerestem. A praxisát huszonöt évesen indította San Franciscóban egy másik pszichiáterrel közösen, vagyis azt is megállapíthattam, hogy ő sem tősgyökeres seattle-i. Huszonnyolc éves korában kezdett Seattle-ben praktizálni, azóta több jótékonysági szervezetnek is tagja. Segít például a seattle-i mentális problémával küzdő gyerekeknek, és bizonyos időközönként ellátogat egy helyi nyugdíjasotthonba. Ennyi. De ez is több mint a semmi.

Minden apróságnak örültem, bár ezeket a dolgokat még magától Grace-től is hallanom kellett. Bíztam magamban annyira, hogy előbb-utóbb elmondja nekem. Nekem, a férfinak, aki hosszú hónapok óta csak róla álmodik. Ráadásul ezek az álmok azóta, hogy fizikailag is megismerkedtünk, sokkal merészebbek és még valóságosabbak lettek, mint korábban.

Hogy agyonüssem a maradék két órát délig, felhívtam Jimet.

– Helló, tesó! Egyben vagy? Tegnap eléggé kirúgtunk a hámból.

– Egy kis másnapos fejfájást leszámítva nincs gond, és már azt is orvosoltam egy aszpirinnel. Ne aggódj értem! Veled mi a helyzet?

– Megvagyok. Kösz, hogy említetted a takarítást. Nem is tudom, mire mennék nélküled, cimbora.