Németh Róbert

NEM

|
VAGYOK

|
ITT

Noran Libro Kiadó

Ül egyedül egy albérletben. Fent a galérián. Egy szivacson. Ül, pedig aludnia kellene már. Hajnal kettő van, holnap meló, fél hétkor kel. Nyolckor már egy míting, faszom. Vasárnap van, ma költözött, egy haverja segített elhozni a cuccait. Van egy kisteherautója, azzal állt be a ház elé reggel kilenckor. Már minden össze volt készítve, dobozok, táskák, szatyrok, pár ing és kabát fogasokon. Pár körben mindent lehordtak. Iszonyú volt. Tényleg. És most is iszonyú.

Kipakolt mindent dél körül, befűtött a kályhába, aztán lefeküdt aludni, de nagyon rossz volt, forgolódott. Inkább olvasott meg filmet nézett, aztán visszaaludt. Késő délután felhívta az egyik haverját, hogy este lehetne valami. Oké, legyen, mondta a haver. Apám, rád lehet számítani. Lementek inni, van egy hely a hetedik kerületben, amit mind a ketten szeretnek, meg egy csomó közös ismerős is jár oda, nem nagyon lehet vele tévedni. Sört és jégert ivott. Meg pálinkát. Viszonylag sokat. Mondjuk nem meglepő. Először költözik el otthonról. Üres ez az albérlet. Tiszta üres. Amit elhozott, alig tölti meg a tereket. Idegen terek ezek. Semmi viszonya nincs ehhez a helyhez. Nem otthon. Még lakásnak sem szívesen nevezi. Nem is tudja, hogy mi ez. Egy tér, amiben néhány személyes tárgy került bizonyos helyekre. Kerültek elhelyezésre.

Szóval elment inni. Éjjel ért haza, úgy egy órája. Be van baszva. Nem vészesen, nem úgy, hogy azt sem tudja, hol van, de úgy igen, hogy most még annál is szarabbul van, mielőtt elindult. Bár volna annyira részeg, hogy egyszerűen csak beájul. Tiszta sor lenne. Így most csak ül a galérián, a szivacson, néha lefekszik, behunyja a szemét, aztán felül, és bámul maga elé. Az előbb levett egy könyvet a polcról, de minek, nem megy az olvasás. Vissza is rakta. Most megint leteszi a fejét. Igazgatja a takarót. Most másszon le a vécébe és verje ki? Á, nem. Hajnali kettő. Időszámítás után egy. Atomcsapás. Az emberiség előmászik a föld alól.

Becsukja a szemét. És jönnek a képek. A kurva életbe, jönnek, nem lehet őket megállítani. Vagy már alszik? Ez most mi? Becsukja a szemét. Most el kellene lazulni, hagyni, hogy átjárja az érzés. Átengedni magán. Nem ellentartani. Oké, jönnek a képek. Engedem.

A családi legendárium szerint Péter fél év alatt hallgatta tönkre azt a Beatles-kazettát, amit az apja hozott az NSZK-ból. Ez még a hetvenes években történt, a faterja akkor már rendszeresen járt ki Németországba dolgozni. Gépészmérnök volt, aki estin tanulta ki a szakmáját, sokáig labdarúgó szeretett volna lenni, valóban egészen sokáig, nem is csak gyerekként, amikor a grundon focizott az ötvenes években, hanem a hatvanasok elején is, amikor nagykamaszként mindenféle külvárosi csapatokban játszott. Húsz évesen még egy első osztályú labdarúgócsapat is leigazolta volna, aztán egy téli edzőmeccsen a Honvéd egyik játékosa beleszállt a térdébe, hosszú hónapokra kimaradt, végül már nem is akart visszamenni a csapathoz. Jobbnak látta, ha inkább a komoly, felnőtt életre koncentrál. Meló mellett elment esti egyetemre, lerakta a gépészmérnök diplomát, egy sikeres szocialista nagyvállalatnál helyezkedett el, szépen haladt felfelé a ranglétrán, és jöttek a külföldi munkák is. Igaz, a pártba nem lépett be, hiába győzködték az üzemi fontoskák. Az egyik még a vécére is utána ment, hogy de hát szüksége van rád a pártnak. Ő kimászott a klozetablakon, körbement a külső körfolyosón, visszament az irodába, míg a párttitkár még mindig ott állt a mellékhelyiség ajtajában, és unszolta az akkor már üres vécéfülkét.

Péter a kazettát a nagypolgári lakás csipketerítős asztalán álló egykazettás magnón hallgatta meg mindennap óvoda után. Meg a hétvégéken. Kenbamilló, énekelte. Együtt laktak az anyai nagyszüleivel. Az apja a külvárosban nőtt fel, szobakonyhában – a fából tákolt vécé a növényekkel buján benőtt udvar végében volt –, amikor összeházasodtak az anyjával, a fiatalok beköltöztek a hetedik kerületbe, megkapták a százhúsz négyzetméteres lakás egyik szobáját, az apja meg a korábban cselédszobaként üzemelő kisszobába vonult el, ha otthon dolgozni akart. Az apja szülei a frissen Csehszlovákiához csatolt Losoncból, azaz akkor már Lučenecből jöttek át Magyarországra a második világháború után. A nagyapja orra alá 1945-ben odadugták a szlovakizációs papírt, de ő nem írta alá azt a dokumentumot, amivel arról nyilatkozott volna, hogy szlováknak vallja magát. Negyvennyolc órán belül nyolcvan kiló holmival távozniuk kellett az országból – ház, szőlő, mindenféle javak ott maradtak. Először Vácra kerültek, onnan nem sokkal később Budapestre, Rákospalotára. Konyha, kamra, kályha, rezsó, nagyágy, nagy dunyha, kifejezetten izgalmasnak tűnt ez Péter számára, aki kisgyerekkorában jó pár hétvégét töltött az apja nagyszüleinél.

Ami az anyai felmenőket illeti, ők sem éltek különösebb jólétben, de nem is voltak anyagi gondjaik. A két világháború között a családnak volt egy nagyjából ötven munkást foglalkoztató mérőműszergyára a Ferencvárosban, amit a zsidótörvényekkel elvettek tőlük, majd miután a család hazatérő tagjai újraindították a termelést, az államosítások idején köztulajdonba került az üzem. A család számos tagja egyébként sosem tért haza a koncentrációs táborokból és a munkaszolgálatból. A nagyapja, Gyuri egy muszos menetoszlopból ugrott ki valamikor 1945 elején, Pécs környékén. Egy alkalmas pillanatban egyszerűen csak kilépett a sorból és elszaladt. Ez a történet újra és újra meglepte Pétert, ő inkább már csak befelé forduló, lassú, a Parkinson-kórtól egyre zárkózottabb embernek ismerte meg a nagyapját. Gyuri öccse, Bandi egy Ausztrián keresztül hajtott menetoszlopból került haza éhezve és szinte félholtan; egy osztrák paraszt mentette meg az életét, aki egy szekérről kenyeret és sajtot adott neki. Amikor évtizedekkel később, a Schindler listája bemutatója körül Péter arról kérdezte, hogy látta-e a filmet, Bandi csak annyit válaszolt: nem, benne voltam az eredetiben.

A nagyapját meg a nagyapja testvérét az államosítások után szakmunkásként elhelyezték egy szocialista nagyüzembe, ahol, miután kiderült, hogy az esztergályosból lett gyárigazgató nem képes megbirkózni a feladatokkal, kiemelték a komoly szakmai tapasztalattal rendelkező testvérpárt. A nagyapja öccse aztán ezerkilencszázötvenhatban itt hagyta az országot. Egy teherautóval megállt a ház előtti sarkon, felszaladt a harmadikra, hívta az akkor már egygyerekes családot, hogy induljanak el vele világgá, mert most lehet és talán holnap már nem, de ők inkább maradtak. Féltek a bizonytalantól, meg aztán egy hatéves kislánnyal még kevésbé mertek nekivágni az ismeretlennek.

Bandi, aki Párizson keresztül jutott el Amerikába, valamikor a hatvanas évek második felében tudott először hazalátogatni. Mindig rettenetesen menő bérelt amerikai kocsival jött a felesége társaságában, akit Franciaországban ismert meg. Klári már 1947 óta kint élt, nem várta meg, amíg a kommunisták teljes egészében átveszik a hatalmat. Kint laktak a Margitszigeti Nagyszállóban, Bandi divatos ruhákat, idehaza el nem érhető illatszereket hozott, meg némi dollárt is dugott a testvére és az unokahúga zsebébe. Péternek volt egy fekete-fehér képe róla, talán most is megvan valami doboz alján, ha csak el nem veszett valamelyik költözésnél. A nagyapja öccse úgy áll rajta valami New York-közeli tengerparton, talán Long Islanden, mintha legalábbis egy közepesen ismert, de kifejezetten menő amerikai író lenne. Fehér vászonnadrágban, fehér ingben, hátrafésült fekete hajjal, sötét napszemüvegben, mint aki most jelentette meg a legújabb regényét a nagyvárosi dzsungel titokzatos világáról. Pedig nem író volt, még csak nem is értelmiségi, hanem ékszerész, aki New Yorkban élt és utazó ügynökként járta az Egyesült Államokat. Szóval ott áll a képen és üvölt róla a szabadság, bár a családi elbeszélések szerint már itt, Budapesten is ilyen volt, bőrdzsekiben, motorral járta a várost. Később azzal is bevágódott Péternél, hogy már jócskán középkorú felnőttként Mick Jaggert emlegette amolyan öblösen laza amerikai akcentussal. Bandi volt a szabadság hírnöke minden egyes alkalommal, amikor hazajött. Az akkori ügymenettel ellentétben simán szidta Kádárt, mondjuk Kádárt Péter apja is szidta.

Ültek ezek a férfiak, dohányoztak, és együtt szidták a rendszert, ő meg hallgatta, és akkor még ott volt a Beatles is. Nem meglepő, hogy később egy csomó minden úgy lett, ahogy.

– Bazmeg, gyere már! Elindul! Itt maradsz! Naaa, mi van már?! Gyere! – kiabálta Péter Tamásnak, aki pár perccel korábban úgy döntött, hogy a csehszlovák-magyar határ környéke a legmegfelelőbb hely arra, hogy végre pisáljon. Igaz, már órák óta jöttek a Nyugatiból, ráadásul egy postavagonban, ami egyébként hiába rettentően romantikus hely, ha rockzenéről, utazásról és későtizenévesekről van szó, nincs vécé, így aztán, ha úgy vesszük, logikus is, hogy amikor végre megáll a szerelvény, az, akinek nagyon kellett már, leugrott és beszaladt a sínek melletti bokorba. Persze éjszaka volt és csak körülbelül tudták, hogy hol vannak, de akkor is. A szükség nagy úr.

– Most megmutatom neked, hogyan kell hídon hugyozni! Megtanítalak! – ezt már közel húsz évvel később a haverja, Gyuszi mondta Péternek egy prágai út során, miután megittak pár sört egy közeli kocsmában és elindultak bejárni a környéket. Gyuszi azt tanácsolta Péternek, menjen ki a híd szélére, valamelyik víz felé kiálló kő mellvédhez, aztán a messziről érkezők átszellemültségével nézzen el a távolba, közben pedig higgadtan és ütemesen engedje ki a vizeletét a betonra. A végrehajtás aztán nélkülözött mindenféle eleganciát, miközben Péter a megigazultak bizonyosságával kémlelte a hömpölygő Moldvát, elképesztő méretű tócsa gyűlt össze a talpa alatt.

Tamás végül nem maradt le a vonatról. Visszaért, Sacival felhúzták a vagonba, berántották a tolóajtót, amit aztán nem sokkal később csehszlovák határőrök nyitottak ki újra. Bevilágítottak a reflektoraikkal, megállapították, hogy a fiatalok illegálisan tartózkodnak odabent, és jelezték, hogy ennek vége. Péterék leszálltak, átmentek egy másik kocsiba, leterítették a hálózsákjaikat a folyosóra – mert hely már egyáltalán nem volt, nemcsak akkor nem, már Budapesten, az indulásnál sem, már akkor is mindenhonnan emberek lógtak, még a csillárról is –, aztán hallgatták, ahogy valaki dobozgitáron, közepesen hamisan pengeti az I can’t get no satisfactiont. Pedig igazság szerint szó sem volt arról, hogy majd postavagonban fognak utazni.

Nem terveztek előre. Nem találták ki, hogy ők majd kis közép-kelet-európai dharma-csavargók és beatnikek, Jack Kerouacok lesznek, vagy Bob Dylanek, és így jutnak el Prágába. Megnézni a Rolling Stonest. 1990 nyara volt, fél Budapest kocsikban ült vagy vonatokon, és a csehszlovák fővárosba ment, mert az akkor kihagyhatatlan volt, mert akkor ott kellett lenni. Mindnyájunknak el kell menni, vagy mi. Történelmi együttállás, konstelláció, a szabadság édes mámora – vagy kék madara, esetleg szédítő fuvallata, a kívánt rész aláhúzandó –, közép-keleti európai ökumené: a Rolling Stones Prágában, Jagger és Richards, Spejbl és Hurvínek, Hacsek és Sajó, Lolka és Bolka. A két Holovácz nem ismer lehetetlent!

Szóval semmi előzetes vagánykodás nem volt. Előre jegyet vásároltak a másodosztályú kocsiba, és az utazás napján időben megjelentek a pályaudvaron. Aztán elhajtották őket a picsába. Néhány idősebb fazon – egyik sem volt öregebb harmincnál, de akkor úgy tűnt, kész férfiak, felnőttek – már bent ült azokon a helyeken, ahová a jegyeik szóltak. Rövid szóváltás után jelezték, hogy a pozíciókat feladni nem kívánják, nekik is oda szól a jegyük, és így tovább. Szóval alapvetően, hogy Péterék húzzanak. Végigkoslatták az egész vonatot, mindenhol emberek, a kupékban, a folyosókon, a folyosók végén, az ajtóknál, végül egy hirtelen jött ötlettől vezérelve bevették magukat a postavagonba, ahol már mások is táboroztak.

Mindeközben egy másik kocsiban Gida, a cigány Lou Reed az igazak, vagy inkább a nagyon részegek álmát aludta. Egy éve ismerték egymást Péterrel, a Felszab téren, pontosabban a Curia utca elején – ahol a rendszerváltás előtti évek egyik legfontosabb budapesti hangszerboltja volt – kiragasztott zenekaros hirdetésre jelentkezett ő és egy másik Péter, a Szeley, aztán próbáltak egy párat egy pasaréti pincében, de komolyabb dolog nem lett az egészből. Szeley és Gida barátok voltak Csepelről, együtt nőttek fel a panelban, együtt jártak underground zenekarok koncertjeire, Európa Kiadóra, Sexepilre, ilyenekre, együtt is alakítottak együttest, ahogy jó barátokhoz illik, aztán összevesztek és kibékültek és megint együtt zenéltek, ahogy jó barátokhoz illik.

Gida olyan volt, mint Hrabal találkozása Münchausen báróval, Hajnóczy Péterrel és Rejtő Jenővel. Közben meg matek-fizika szak a pécsi egyetemen. Folyamatos performanszban volt. Verekedett félkilós száraz kenyérrel Esztergom főterén, reggel hatkor. Tartott műúszás-bemutatót a betonon a Csónakház előtt a Szigeten. És mindig a legnagyobb átéléssel mutatta be legújabb, hibátlanul megható dalait, és mindig jó csajai voltak, és mindig mindent el lehetett hinni neki, még akkor is, amikor a mesélt történetnek semmi köze nem volt a valósághoz. De hát kit érdekel a valóság. Ő mesélte egyébként Péternek, hogy van Pécsen egy új zenekar, aminek minden száma sláger, és az a nevük, hogy Kispál és a Borz. Később Péter dolgozott vele újságoknál, miközben ő meg a teljesen követhetetlen életét bonyolította: gyönyörű és szellemes számokat írt, és évről-évre egyre szarabbul lett, persze néha jobban, miután megfogadta, hogy mindent rendbe rak. De aztán nem rakott semmit rendbe. Pár éve meghalt.

Ám ekkor még a közeli kupéban feküdt, zokniban, a lábáról ugyanis lelopták a cipőt, vagy ő hagyta el őket, mindegy. Álmában talán valamelyik csepeli kocsmában kért még egy kevertet vagy Éva vermutot, talán a Karcsi kocsmában, azt emlegette mindig. Az viszont biztos, hogy pár óra múlva zokniban állt a Vencel téren, nem messze a Szent Vencel szobortól, akkor találkoztak. És akkor még annyi minden nem látszott előre.

Hiszen soha, semmi nem látszik előre.

Amikor óvodások voltak – Péter erre tisztán emlékezett –, azt képzelték, hogy 2000-ben már egészen más lesz a világ. Repülni fognak az autók, ezt egészen biztosan tudták, és űrhajón szállítják majd őket a Holdra minden hétvégén. A világ közben, bizonyos értelemben, teljesen ugyanolyan maradt: az autók az utakon járnak, nem megy senki hétvégén a Holdra, Keith Richards még mindig él, viszont az emberek mobiltelefonokat hordanak a zsebükben. Ez utóbbit Péter még a homokozóban ülve sem tudta elképzelni. Soha, semmi nem látszik előre. Hogy látszódna, ha tulajdonképpen idő sincs? – ez gyakran megfordult Péter fejében. Az idő nem egyik pontból megy a másikba, nem egy számegyenesre helyezve megy a múltból a jövőbe. Telik, de nem múlik, tekergőzik és kanyarog, néha visszatér önmagába, vagy körbe jár. De az is lehet, hogy minden egyszerre történik. Nem lehet pontosan megmondani, gondolta Péter, hogy mi a különbség a jelen pillanat és aközött, amikor az óvodai homokozó szélén ültek, vagy, amikor a Vencel téren álltak 1990. augusztus 18-án.

Abban a pillanatban amúgy nem az időre gondolt, és nem is arra, hogy minden egyszerre történik, hanem arra, hogy kellene venni pár sört. Vagy meg kellene nézni az Arany Tigrist. Az U Flekůt. Aztán persze nem rendes városnézés lett a dologból, nem kocsmamustra meg Hradzsin, hanem több órás ide-oda őgyelgés, keresztül-kasul a prágai belvárosban, aminek a végén buszokkal jutottak fel a „budai oldalon” a hegy tetejére épített szpartakiádstadionba, a Strahovba, ami egy valóságos betonszörnyeteg, egy kétszázötvenezer ember befogadására alkalmas teknő, amelynek az elődjét még a húszas években kezdték el építeni. Itt adta első prágai koncertjét a Rolling Stones – ami pár évvel korábban, az 1986-os Dirty Work című lemez körül, amikor Keith Richards és Mick Jagger kapcsolata éppen a mélypontra került, majdnem fel is oszlott –, s ehhez, mármint a koncerthez, minden bizonnyal a legendás cseh ellenzéki, az akkor már bő fél éve csehszlovák államelnök, rockrajongó Václav Havel személyes befolyására is szükség volt.

Péter mindig utált előrenyomulni a koncerteken. Alacsony fiú, kívülálló, szemlélődő alkat. A VHK-t is képes volt elmélázva, a keverőpulttól nézni, amíg barátai, Pepe vagy Álmos bent pogóztak a tömegben. Inkább megfigyelőként szeretett jelen lenni, egyedül maradni, átengedni magán azt, ami történik, nem a dolog részeseként a történések hatása alá kerülni. Nem az egymáshoz csapódó izzadt kamasztestek egyikeként, akik, mint egy atomokat ütköztető fizikai kísérlet elemei, mozgási energiát alakítottak át hővé, vagy összekapaszkodó, egyperces Laokoón-csoportként adták át magukat az eksztázisnak. Az egészet akarta látni egyben, a rendszert, ahogy működik, azt, ahogyan a színpad és a közönség között történik valami.

A prágai koncerten is hátul álltak, előttük körülbelül kétszázezer ember, mögöttük egy kurva nagy betonfal, amiről valamilyen matematikai képlet alapján egész biztosan kiszámítható módon verődtek vissza a Rolling Stones hangjai, a zenekar meg valahol több száz méterre, hangyák a messzeségben, a szórakoztatóipar meg még nem volt olyan szofisztikált, hogy egy ilyen óriási tér bármelyik pontján hd-minőségben rakja eléjük a valós időt. És akkor az történt, ami már annyiszor: Tamás és Saci összekapaszkodva eltűntek a tömegben, Péter még egy darabig látta őket, ahogy egy halászhajó is látható még egy ideig, miközben a hullámokon fel és le lassan elveszik a horizonton. Ott maradt egyedül, de olyankor az volt, hogy lassan leereszkedett köré egy láthatatlan függöny, és hiába látta, hogy a mellette álló cseh lány cigit kér, automatikusan csak odanyújtotta neki az arany Marbit, pedig biztos meg is szólíthatta volna, elvihette volna táncolni, ordíthatta volna a fülébe, hogy you can’t always get what you want, vagy, hogy pleased to meet you, hope you guess my name. De csak álldogált tovább, és jött az egyik szám a másik után.

Tamás és Saci csatakosan került elő a tömegből, két frissen megismert alakkal, korukbeliekkel, az egyikről félig leszakadt a farmer, a másiknak meg egy közepesen nagy monokli volt a szeme alatt. Leültek a fűbe, elszívtak egy cigit, közben a koncert utolsó száma ment, a Satisfaction, Tamás megcsókolta Sacit, a két ismeretlen meg elterült a gyepen.

Ahogy vége lett és összekapták magukat, kibotorkáltak a betonhodályból, és ugyanazok a buszok, amik felvitték a hegyre, le is hozták őket onnan. Aztán valahogy eljutottak a pályaudvarra, berakták a cuccaikat a csomagmegőrzőbe, aztán még némi sör, cigi és céltalan lődörgés abból az indulás előtti fajtából, amikor még túl sok idő van ahhoz, hogy az ember ne csináljon semmit, de túl kevés ahhoz, hogy bármi fontos is történjen, olyan, ami túlmutat a bánatos toporgáson, meg a távozás ürességén és szplínjén. Menni mindig sokkal szarabb, mint jönni. Aztán megint vonat, megint ülőhely nélkül, hálózsák, folyosó. Alvás, egészen Budapestig. Péter nem is tudta volna máshogy elképzelni a sehol se lét romantikáját.

Azóta tartott a kutyáktól, amióta óvodás korában a Hársfa és a Dob utca sarkán, a trafik előtt nekiugrott egy mérges tacskó. Éppen a Rózsák terére, a templomkertbe vitte ki sétálni a nagyanyja. Nem volt különösebben fájdalmas az inzultus, inkább tán hirtelen és ijesztő, az állat épp csak odakapott az akkor négyéves fiú lábához, mégis szinte egész életében őrizte ennek az eseménynek az emlékét. Ha nem is félt a kutyáktól, de tartott tőlük. Vigyázva megsimogatta őket, de sosem ment az őszinte szeretet.