Marion Lennox

Te vagy a megmentőm

Kate Hardy

A hercegnő

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Marion Lennox, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A SZÍVHANG 678. eredeti címe: Rescued by the Single Dad Doc

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Szívhang 679. eredeti címe: The Doctor’s Royal Love-Child

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 678–679. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-441-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Műszaki vezető: Sárai Szabó Mária

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Marion Lennox

Te vagy a megmentőm

1. FEJEZET

Dr. Rachel Tilding gyerekeket szeretett kezelni a legjobban. Ha még nem tudtak beszélni, először ki kellett találnia, mi bajuk, de a szükségleteik rendszerint egyszerűek voltak. És ők nem avatkoztak bele az életébe. Ha minden páciense gyerek lett volna – a fárasztó szüleik nélkül –, talán más szakterületet választ.

A valóság azonban sajnos másképp festett, ezért akart Rachel radiológus lenni – mert így csak ritkán kell érintkezne közvetlenül a páciensekkel. Ám ösztöndíjának feltételei közt az is szerepelt, hogy a gyakorlati idő utáni első két évben háziorvosként kell praktizálnia Shallow Bayben, és lélekben már megpróbált felkészülni rá.

Arra viszont nem volt felkészülve, hogy egy gyerekekkel teli ház szomszédságában fog lakni. Már a zaj, melyhez egy izgatottan ugató kutya is hozzátette a magáét, elég bosszantó volt, és aztán mindennek tetejébe, mindössze két órával a beköltözése után, egy krikettlabda betörte a konyhája ablakát. Épp a holmiját pakolta ki, és ijedtében majdnem elejtette az étkészlettel teli dobozt. A labda, rengeteg apró üvegszilánkkal együtt, a mosogatóban kötött ki.

Csigavér, számolj el tízig, mondta magában. Ezek csak gyerekek, ne üvöltsd le a fejüket.

Új szomszédai nem tudhatták, mennyire fontos neki, hogy ne zavarják.

Nyugi, valaki mindjárt behívja a kölyköket vacsorázni, aztán lefekszenek, és neki meglesz az áhított nyugalma.

De akkor is: ezt a pechet, hogy gyerekek laknak a szomszédban…

A festői kis házat ábrázoló fotókon nem látszott, hogy szoros közelségben másik két ház is van. Nem tudta volna megmondani, hányan lehetnek a gyerekek, de a zsivajból ítélve egy kisebb hadseregre való.

Egyszer csak egy vörös fürtös fej jelent meg a betört ablakban, és egy nagy, zöld szempár nézett rá riadtan. Az ablak viszonylag magasan volt, tehát a kisfiú nyilván felállt valamire, hogy belásson.

A fej eltűnt, és most egy kis kéz jelent meg a helyén: a fiú benyúlt a labdáért a szilánkok közé.

– Ne! – kiáltotta Rachel, de mielőtt odaérhetett volna, a gyerek már megtalálta a labdát.

Jajkiáltás hallatszott, és a kéz visszahúzódott a labdával együtt. Rachel feltépte a hátsó ajtót, és elállta a fiú útját, mielőtt még elszökhetett volna.

– Ne mozdulj!

A fiú megdermedt, mint akit villám sújtott, és a kezére meredt. A gyerekek kutyája, egy fekete-fehér terrier ugatva szaladt oda a gyepen át, mintha éppenséggel Rachel lett volna a betolakodó, nem pedig az ő kis játszópajtása.

Te jó ég, ennek… három lába van?

– Tuffy! Tuffy, vissza! … Ő nem bánt. Kérem… Kit csak a labdáért ment át.

A sövény túloldaláról jövő hang bátortalan volt. Vajon ő a legnagyobb gyerek?

Mindhárom fiú vörös hajú volt; a sövénynél álló két kölyök tíz, illetve hat év körüli lehetett, az ablakánál elcsípett pedig körülbelül nyolcéves. Másban is hasonlítottak: nagy zöld szempár, fehér bőr, szeplők – és e pillanatban riadt dermedtség.

Biztos a parancsoló hangja váltotta ki belőlük az ijedelmet. Még a kutya sem mert Rachel közelébe menni.

Ennyire ijesztő volna?

A középső gyerek még mindig fogta a labdát, kinyújtott kezéből csöpögött a vér.

– Ne mozdulj! – ismételte meg Rachel, mert a gyerek a testvéreire sandított, nyilván legszívesebben elszaladt volna. – Nem haragszom.

Valójában nagyon is haragudott, de nem ez volt a megfelelő pillanat, hogy hangot adjon ennek. Valahol kell lennie egy felnőttnek a közelben, ő tehet róla, hogy a gyerekek felügyelet nélkül randalíroznak. Majd jól beolvas neki!

– Megvágtad magad üvegszilánkkal, ezért ne mozogj – mondta Rachel, és a magasba tartva leszorította a gyerek csuklóját.

A szempár, amely felnézett rá, tágra nyílt; a fiú félt, és valószínűleg fájdalmai is voltak. Erősen vérzett, vagyis alighanem mélyek voltak a sebek, melyekkel csuklótól tenyérig tele volt a keze.

– Orvos vagyok, rendbe fogsz jönni. Először is el kell állítani a vérzést. Ne nézz oda, mert egyelőre elég ijesztően néz ki, inkább nézd a testvéreidet vagy a lyukat az ablakon. Jó nagy, mi?

Rachel úgy helyezkedett, hogy eltakarja a fiú elől a sérült kezet. A labda a földre hullott, amikor feljebb emelte a gyerek kezét, és óvatosan összenyomta, hogy elálljon a vérzés a tenyerén.

– Idehívnátok anyut vagy aput? – kiáltott oda a másik két gyereknek. – Hozzanak egy törölközőt. Nyomás! És te, megmondod a neved? – fordult a vérző fiúhoz, őt azonban megnémította a félelem.

– Christopher, de mi Kitnek hívjuk – mondta a bátyja a sövény mellől. – Maga tényleg orvos?

– Igen, az vagyok. Idehívnád a szüleidet? Gyorsan! Segítened kell Kitnek.

– Nincsenek szüleink. Csak mostohaapánk.

Csak mostohaapánk.

Miért borzong meg egy ilyen ártatlan mondattól?

A rátörő émelygés éppolyan erős volt, mint amilyen fölösleges. A múltja elmúlt, itt és most végképp nincs helye.

Végsőkig megfeszített akaraterővel sikerült összeszednie magát. A gyerekeknek olyasvalaki kell, aki ura a helyzetnek, és felelősen cselekszik.

Neki viszont egy felnőtt kell, aki segíthet. A mobilja odabent volt a házban. Hol is hagyta a nagy költözési felfordulásban?

Nem merte elengedni Kit kezét, hogy bemenjen a telefonért, ahhoz pedig túl nagy volt a fiú, hogy a karjába vegye, és láthatóan egyre sápadtabb lett. Te jó ég, előfordulhat, hogy ezek a gyerekek magukra vannak hagyva?

– Hol van a mostohaapátok?

– Dolgozik – felelte a legnagyobb fiú.

– Más nincs is otthon?

– Christine bent van, és tévét néz.

– Akkor hívjátok ki őt! – parancsolta Rachel. – Gyorsan! Mondjátok megneki, hogy Kit elvágta a kezét, és vérzik. Hozzon egy törölközőt és egy telefont. Fussatok már!

– Nem tudja leragasztani egy tapasszal? – kérdezte a legnagyobb fiú. – Nem akarunk szólni Christine-nek, mert akkor elmondja Tomnak.

– Téged hogy hívnak?

– Marcus. Ő meg Henry. Kérem, ne áruljon el minket! Ha rosszat csinálunk, Tom visszaküld minket a nagyszüleinkhez.

– Nem csináltatok semmi rosszat. A labda törte be az ablakomat, nem ti – nyugtatta meg Rachel. – Marcus, a sebek túl nagyok és mélyek, hogy le lehessen őket ragaszani. Kell a segítség, siessetek!

Nem kellett volna Christine-nel hagynia a fiúkat. Tom Lavery rendszerint az idős szomszédasszonyt kérte meg, hogy vigyázzon rájuk, mert ő kedves volt, és a gyerekek szerették, de Rose ma reggel elesett, zúzódásokat szenvedett a csípőjén, ezért pihennie kellett.

Ráadásul ezen a hétvégén zajlott Ferndale-ben az éves népünnepély. Két órába telt kocsival, mire az ember eljutott oda a hegyeken át. Az isten háta mögötti városka, Shallow Bay lakói számára a Ferndale Show volt az év eseménye, majdnem mindenki elzarándokolt oda, hogy részt vegyen a marhavásáron, sütőversenyen és gyerekfoglalkozásokon. Jobb híján Tom kénytelen volt megkérni Rose unokahúgát, Christine-t, hogy vigyázzon a gyerekekre.

– Aggódsz? – Roscoe, a Shallow Bay-i kórház ápolási igazgatója észrevette, hogy Tom a betegakták kitöltése helyett a háza felé bámul. – Menj haza, nézd meg, mi a helyzet. Mert a végén még aszpirin helyett antibiotikumot fogsz felírni Bobnak.

– Nyugi, figyelek. Christine megoldja.

– Hacsak nem vonja el a figyelmét egy hajsütővasreklám. Nem ő a legélesebb kés a fiókban. – Roscoe mosolyát félig elrejtette a szakálla. – Menj csak nyugodtan, doki! Felhívlak, ha kellesz, az aktákat meg átviszem. Majd kitöltöd, ha a srácok alszanak. Kár, hogy most lemaradtok Ferndale-ről, de legalább hétfőtől kapsz erősítést. Akkor meg végül is minden oké, nem?

Tom még egyszer kinézett az ablakon. A srácok mindenre képesek. Az utóbbi két évben már vagy négyezredszerre tette fel magának a kérdést: Mibe vágtam a fejszémet? És meddig fog ez így folytatódni?

Egy autó száguldott végig az öböl felől errefelé vezető úton, egy piros, kétüléses sportkocsi. Tomon, Rose-on és Rose alkalmi látogatóin kívül szinte senki sem használta ezt az utat.

Talán az új doktornő? Mondták neki, hogy néhány órával ezelőtt elvitte a recepcióról a háza kulcsait. Poppy, az ápolónő, aki odaadta neki a kulcsokat, bosszantóan homályos leírást adott róla. Azt mondta, átlagos kinézetű nő elég unalmas ruhában, nem egy közvetlen, fecsegő típus, viszont menő kocsija van.

Tom most a saját szemével látta, hogy utóbbiban Poppynak feltétlenül igaza van: a kocsi nem egyszerűen csak menő volt, hanem valóságos gyöngyszem.

Tehát ez lenne Rachel Tilding, az új doktornő. Lavery-ösztöndíjasként két évet kell eltöltenie itt.

Biztos vásárolni ment. Majd később beköszön hozzá. Bár az aligha fog menni: most, hogy Rose kidőlt, inkább nem hagyja egyedül a gyerekeket. És különben is, hullafáradt, örül, ha a vacsorát el tudja készíteni.

Sóhajtott egyet, és folytatni akarta a munkát, ekkor azonban észrevette, hogy a sportkocsi lekanyarodik az útról, és egyenesen a kórház felé tart. Most már a vezetőjét is ki tudta venni. Karcsú, fehér bőrű nő volt, barna fürtjei a vállára omlottak.

Egy gyerek ült nekidőlve, felkötött karral. A karja csupa vér.

Kit!

Tom Lavery felpattant, és kisietett az irodából.

– Tarts ki! – dünnyögte Rachel.

– Tomhoz akarok menni – mondta Kit panaszos hangon.

Tomhoz? A mostohaapjához? A bátyja már említette ezt a nevet.

És Christine? A felcicomázott, vastagon sminkelt nő kijött a házból, ránézett sérült védencére, és sarkon fordult. Bár felajánlotta, hogy felhívja Tomot, más segítséget nem nyújtott.

Így hát Rachel levette a dzsekijét, és szorítókötés-félét rögtönzött belőle.

– Mondjátok meg Christine-nek és Tomnak, hogy beviszem a kórházba – kiáltotta oda a másik két gyereknek, aztán bepattant a kocsiba, mert nem volt vesztegetni való idő.

– Megkeressük Tomot – mondta most Kitnek –, de előbb el kell állítani a vérzést. Sikerülni fog, Kit, csak most ki kell tartanod. Még jó, hogy orvos vagyok, nem?

A látvány, mely a sürgősségi osztályról kisiető Tom elé tárult, ijesztő volt. Egy pillanatra úgy érezte, nem bírja el a lába. Kit arcát, haját, pólóját vér borította, rengeteg vér.

– Figyelj, először is orvos vagy, és csak másodsorban apa – tette a kezét a vállára Roscoe a kocsi felé menet. – A kölyöknek most orvosra van szüksége.

A szavak erőt adtak Tomnak, de csak némileg. Még Roscoe előtt odaért a kocsihoz, és feltépte az utasoldali ajtót.

Kit erőtlenül dőlt a vezetőnek.

Mi a fene történt? Elgázolta talán ez a nő?

– Vágott sebek a kezén. – A doktornő hangja áthatolt a rémálom köd, éppolyan józan és tárgyilagos volt, mint Roscoe-é. – Egy betört ablak szilánkjaitól. Más sérülése nincs, de sok vért vesztett. Szerintem még vannak üvegszilánkok a sebben. Kitnek hívják, és egy bizonyos Tomot emleget.

– Kit! – Tom úgy hallotta a saját hangját, mintha valahonnan a távolból jött volna.

Kit alig találta meg a tekintetével; valószínűleg már elmosódottan látott.

– T… Tom… – nyögte még ki, aztán a szeme kifordult, és elvesztette az eszméletét.

Kit!

Roscoe magához ragadta az irányítást.

– Hordágyat! – mennydörögte. – Infúziót! Itt egy gyerek, sok vért vesztett! Mozgás!

Csak amikor Barry, az idős ápoló kitolta a hordágyat, és Jenny, a kórház egyik legtapasztaltabb nővére megjelent a sürgősségi műszerkocsival, Tom csak akkor tért magához annyira, hogy ki tudja emelni Kitet a kocsiból.

És most újra bekapcsolt a sokéves rutin. Előzetes értékelés. Ne ess pánikba! Gyors, de alapos képet kell alkotni az aktuális helyzetről.

A nő szabályosan be volt préselődve Kit és a vezetőoldali ajtó közé, és majdnem olyan megviseltnek látszott, mint a gyerek. Harminc körül járhatott, farmernadrágot és hosszú ujjú, vérfoltos felsőt viselt. Az arca is véres volt.

– Maga is megsérült? – kérdezte Tom.

– Nem – felelte ingerülten a nő, és kipattant a kocsiból. – Rachel Tilding. Ki itt a főorvos?

Azért kérdezte, mert Tom nem úgy viselkedett, mint egy orvos. Roscoe, Barry és Jenny mind példásan intézkedtek – de ő nem. Megemberelte hát magát, és visszaváltozott azzá a profivá, aki valójában volt.

– Infúziót – rendelkezett, és a hordágyra fektette Kitet.

– Csak a keze sérült meg. – A nő most szemben állt vele, a hordágy másik oldalán. – Betörte az ablakomat egy krikettlabdával, aztán ki akarta venni, és benyúlt a szilánkok közé.

Csak a keze… és mégis ennyi vér?

– Egyenesen a műtőbe? – kérdezte Roscoe.

– Igen – döntött Rachel. – Ha nincs bent senki, beugorhatok. Nem tudom, kik a szülei, túl gyorsan történt az egész, csak ez a Tom…

– Én vagyok Tom – mondta a doktor megtörten. – Én vagyok a mostohaapja. Én felelek érte.

– Mostohaapja… – A nő elkerekedett szemmel nézett rá. – Miféle…? – Aztán uralkodott magán. – Mindenesetre Kitnek orvos kell, méghozzá most rögtön.

– Orvos vagyok. Tom Lavery.

– Mi?! Maga orvos, és felvesz bébiszitternek egy ilyen… egy ilyen…

Úgy tűnt, nem jut eszébe a szó, amely ráillene Christine-re, de Tom nem vehette tőle rossz néven, mert talán nem is létezett rá megfelelő szó. Ám dr. Tilding, amint a tekintetéből világosan kiolvasható volt, őt is ugyanabba a kategóriába sorolta: valahová a béka feneke alá.

– Mindegy! – förmedt rá Tomra. – A mentegetőzését majd akkor adja elő, ha elláttuk Kit kezét. Vigyük a műtőbe, most azonnal!

2. FEJEZET

Aztán az élet visszatért a rendes kerékvágásba – vagyis többé-kevésbé. Mert ez ugyan egy kis, vidéki kórház volt, mégis fel voltak készülve a sürgős esetekre, márpedig az ilyenek többsége komoly vérveszteséggel járt.

Kit annyira vérzett, hogy még mindig nem lehetett kizárni a szívmegállás lehetőségét, ezért egyelőre csak a vérzés megfékezésére koncentráltak, minden további kezelés várhat.

Rachel épp jókor érkezett: dühös volt, és kritikus, viszont orvos. Tom talán egyedül is megbirkózott volna a feladattal – talán –, de a mozdulatai olyanok voltak, mint egy roboté. Az agya egy részét még most is megdermesztette a pánik.

Remegett a keze, amikor fel akart helyezni egy vénakatétert, mire Rachel elvette tőle a tűt és a kanült.

– Hagyja, majd én. Maga tegye fel az elektródákat.

Tom gyorsan cselekedett. Rachelnek igaza volt, EKG-elektródákat még remegő kézzel is fel tud helyezni az ember.

– Fájdalomcsillapítás és helyi érzéstelenítés – mondta Rachel. – Van itt aneszteziológus?

– Nem, csak én – felelte Tom.

– Akkor ezek szerint ketten vagyunk. Vagy inkább másfelen, ha maga ideges. De feltételezem, jó ápolóink vannak.

– A legjobbak – szólalt meg Roscoe.

Kit szemhéja remegni kezdett, majd kinyílt. Tekintete először Rachelre esett.

– Hé, megtaláltuk a te Tomodat – nyugtatta meg a doktornő. – Nézd csak! – Oldalra lépett, hogy a gyerek lássa Tomot. – Helyrehozzuk a kezedet, Kit. Biztos szédülsz, mert sok vért vesztettél, és tudom, hogy fáj is, de mindjárt adunk valamit, amitől hamarosan jobban leszel. Csak Tom gyorsan megnézi, mennyire működnek az ujjaid. Légyszi, csináld, amit mond.

Tom nyugalmat erőltetett magára.

– Hé, Kit! Melletted maradok – mondta, miközben betolták a hordágyat a műtőbe. Megsimogatta a gyerek arcát. – Minden rendben lesz.

– Az ablak… Nem vagy mérges?

– Én a te korodban négy ablakot is betörtem – mondta Tom lágy hangon. – A szüleimnek azt mondtam, hogy a macska volt. Nem vették be, de ők sem voltak rám mérgesek, és én sem vagyok mérges rád. Előfordul az ilyen.

Tomnak még mindig mintha egy nagy kő ült volna a gyomrában. Óvatosan megvizsgálta a gyerek kezét, nem sérültek-e meg az inak és idegek – és az eredmény nem volt túl biztató.

Rachel rögtön tudta, miről van szó.

– Oké, dr. Lacery, hogyan tovább? Van itt valaki, aki járatos a gyereksebészetben? Vagy legalább a közelben…

– Nincs – jött a kurta válasz.

A vérzést elállítani nem okozhatott problémát, viszont Kitnek sürgősen szüksége volt egy kéz- és érsebészre. Vagyis át kell szállítani egy másik kórházba. Melbourne-be egy mentőautó nyolc óra alatt jut el, Sydney-be vagy Canberrába tíz óra alatt. Logisztikai rémálom!

– Hova? – kérdezte most Rachel.

Meg kell hagyni, vág az esze.

– Sydney-be.

– Tud hívni helikoptert?

– Igen, lehetséges. Egy óra, míg ideér.

– Tud valaki intézkedni? – fordult Rachel most Roscoe-hoz.

Amikor a kis beteghez lépett, a hangja szelídebb lett.

– Kit, most bekötözzük a kezedet, és kapsz fájdalomcsillapítót, de belül megsérült valami, és ha így marad, nem lesz olyan erős a kezed, mint eddig. Át kell vitetnünk egy nagyobb kórházba, ott majd helyrehozzák a kezedet.

– Nem akarok odamenni.

– Megértelek – mondta Rachel. – Én még csak most érkeztem Shallow Baybe, de máris pompásan érzem itt magam. Figyelj, ültél már helikopteren?

– Öö… nem.

– Akkor nagy kaland lesz, az összes barátod irigyelni fog érte. Tom, elkíséri Kitet? Vagy van valaki más, akire nagyobb szüksége lenne?

Miközben kimondta ezeket a szavakat, Rachel belenézett Tom szemébe.

Kit viszonozta a pillantását.

Van valaki más, akire nagyobb szüksége lenne?

Rachel tekintetében kihívás volt. És… düh? Tom nem értette az okát, de ezzel most nem szabad foglalkoznia.

Kit apja, Steve köddé vált. Ő volt Claire nagy tévedése – mert kezdettől fogva tudni lehetett, hogy képtelen lesz törődni a fiaival. És Kit nagyszülei, Claire szülei? Ők élvezni fogják Tom szorult helyzetét, és felhasználják ellene. S akkor kezdődhet elölről a vita a gyermekelhelyezésről…

Tehát neki kell elkísérni Kitet. Igen ám, de nem hagyhatja el minden további nélkül Shallow Bayt, elvégre ott van még a másik két gyerek is…

– Nincs senkije rajtam kívül – válaszolta Tom. Nehezen jött a szájára ez a szomorú vallomás.

– Megoldjuk valahogy – szólalt meg Roscoe. – Vele kell menned. És most már van erősítésed.

– De Marcus és Henry… Nem lehet!

– Ők otthon maradnak. Csak találunk valakit, aki vigyáz rájuk.

– De nem az a nő – mondta Rachel nyilvánvaló rosszallással. – Ő teljesen alkalmatlan rá.

– Ő béna! – suttogta Kit. – Utálom.

– Oké – mondta Tom, és tehetetlennek érezte magát. Megszorította a gyerek ép kezét. – Majd kitalálok valamit. – De mit?

– Máskor mindig Rose vigyáz rájuk – magyarázta Roscoe Rachelnek. – Csupa szív asszony, a gyerekek imádják. Tegnap elesett, de azért biztos vállalja.

– Nem teheti a rossz csípőjével – mondta Tom. – Christine-ben pedig már nem bízom. Pont most, amikor senki nem ér rá Ferndale miatt!

– Csak akad valaki – mondta Roscoe, de már kissé kevésbé bizakodóan, mint az imént. – Tudja, Ferndale-ben népünnepély van, mindenki odament a városból – magyarázta Rachelnek. – És van még egy probléma: a srácokra eléggé rájárt a rúd az utóbbi években, ezért a saját ágyukban kell aludniuk, nem lehet őket átköltöztetni. Szívesen segítenék, de a feleségem a kilencedik hónapban van, bármikor beindulhat a szülés.

– Akkor maga kihúzva – jelentette ki Rachel. Még mindig Tomot nézte. – Kire számíthatnak ezek a gyerekek?

– Rám – dünnyögte Tom.

– Ezért van itt egy gyerek vágott sebekkel, és a másik kettő felügyelet nélkül.

– Majdcsak találunk valakit – ismételte Roscoe.

Tomot rosszullét fogta el. Megérdemli, hogy Rachel ilyen megvetően nézzen rá.

Aztán a nőnek megváltozott az arckifejezése. Mintha… vívódott volna magában. A következő pillanatban aztán meg is hozta a döntést, ami láthatóan nem volt ínyére.

– Hát jó: ha senki sincs, én vállalom. A gyerekek nem ismernek, de megbízható vagyok. Pár napnál tovább úgysem lesznek majd Sydney-ben.

– De én nem… A fiúk… – makogta Tom.

– Nem egyedül csinálnám – vágott a szavába Rachel. – Ha Rose-nak csak a csípője fáj, de egyébként jól van, akkor aludhatna a fiúkkal, hogy biztonságban érezzék magukat. Ha vállalja, én benne vagyok. Megcsinálom a házimunkát, és gondoskodom Rose-ról is meg a gyerekekről is. Ha muszáj, elalszom a földön. Van tapasztalatom gyerekekkel, bírom a gyűrődést.

– Nem kérhetek ilyet magától – mondta Tom, de Rachel megsemmisítő pillantása elnémította.

– Tud jobbat?

Nem tudott.

– De Rachel, orvosként is szükségünk van magára! – szólt közbe a meghökkent Roscoe. – Tudom, hogy igazából csak hétfőn kezdene, de ha Tom nincs itt, meg vagyunk lőve, nincs B tervünk. Az előző doktornőnk cserben hagyott minket. Ő is ösztöndíjjal jött, de aztán teherbe esett, és a vőlegénye gyakorlatilag kivásárolta. Míg maga nem jött, csak Tom volt, így meg most maga lenne egyedül… – Aztán felderült az arca. – De talán mégis megoldható. Rose végül is nincs lerokkanva, csak egy kicsit nehezebben mozog, és gyönge. Ott lakik a közelben, a harmadik házban, és nem most aludna először Toméknál. Alhatna a vendégszobában, maga pedig Tom szobájában. A nappalijába felszereltünk egy rádiótelefont, úgyhogy gond nélkül értesíthetjük, ha szükség van magára a kórházban. Tom össze tudja egyeztetni a családot a munkával, szerintem magának is menne.

– Ebben nem vagyok biztos – mondta Rachel szárazon.

– Nem kérhetek ilye… – kezdte Tom, de Rachel nem hagyta végigmondani.

– Nincs más választása. – Ismét kihallatszott a hangjából a harag. – Jól van, Kit, akkor most előkészítünk a helikopteres szállításra. Segítsen, dr. Lavery! Aztán menjen haza csomagolni.

– De még csak most érkezett, az lehetetlen, hogy…

– Dr. Lavery, fogalmam sincs, hogy a maga számára mi a lehetséges és mi a lehetetlen, de ne akarja megmondani, hogy az én számomra mi az, vagy mi nem. Még azt sem tudja, kivel van dolga. Szüksége van rám gyerekvigyázónak és Rose segítőjének, vagy sem?

– Én… öö… Igen.

– És számíthatunk Rose-ra?

– Természetesen.

– Tehát ha kiderülne, hogy szörnyű ember vagyok, kihajítana?

– De még mennyire! – szólt közbe Roscoe, és nem tudta elrejteni a mosolyát. Úgy tűnt, megoldódik a probléma. – Határozott egyéniség.

– Mint én – mondta Rachel. – Szóval, dr. Lavery, ha nem akarja, hogy vigyázzak a gyerekeire, akkor csak ki vele, de azt ne mondja, hogy nem tudok megbirkózni a feladattal.

– Azt hiszem… van egy olyan érzésem, hogy sok mindennel meg tud birkózni – adta meg magát Tom, és megpróbálkozott egy mosollyal.

– Köszönöm – mondta Rachel, de nem mosolygott vissza rá. A hangja még mindig dühös volt. – No akkor, Kit, most megmutatjuk a mostohaapádnak, hogy a szakmámhoz is értek.

Úristen, mire vállalkoztam?!

A rohadt életbe!

Ha volt valami, amit életének huszonnyolc esztendeje alatt Rachel megtanult, az az, hogy lehetőleg maradjon ki a zűrös dolgokból.

Nyolc éve azért pályázta meg a Roger Lavery-ösztöndíjat, mert a kedvezményezettek teljes orvosi tanulmányait finanszírozta. Rachel iskolázottsága enyhén szólva is hiányos volt. Hivatalosan tizenöt éves korában hagyta el a sulit, aztán minden lehetséges alkalmi munkát elvállalt, míg végül egy fémgyárban helyezkedett el éjszakai műszakban. Akkoriban az ismerősei kanapéin és vendégágyain aludt, és takarékoskodott, ahogy csak bírt, hogy beiratkozhasson az orvosi egyetemre. Aznap, amikor megtudta, hogy elnyerte az ösztöndíjat, a futószalag mellett töltötte az éjszakát, egyszerre sírva a kimerültségtől és a megkönnyebbüléstől.

Az ösztöndíjnak hála, könnyebb lett az élete. Kereshetett saját lakást, és biztosítva volt a jövője – több volt ez, mint amiről valaha álmodhatott. Az egyetlen bökkenő a munkaszerződés volt, amely arra kötelezte, hogy a gyakorlati idő lejártával két évig vidéken dolgozzon.

És most önként felajánlotta, hogy egy család része lesz…

Persze csak néhány napról van szó, majdcsak túlesik rajta. Azok után, amin már eddig is keresztülment, biztos volt benne, hogy nagyjából bármivel megbirkózik az életben.

Csak most másvalakinek tesz szívességet. Tomnak. Egy mostohaapának, aki rábízta a gyerekeit erre a Christine-re, akiben a felelősségérzetnek a szikrája sincs meg.

Miért vállalta el? Talán mert a gondolat, hogy itt van egy mostohaapa három gyerekkel, annyira megrendítette, hogy egyszerűen muszáj volt cselekednie. Még annyi év után is szinte rosszullét fogta el, ha meghallotta a mostoha szót, vagy csak rágondolt.

Túlreagálta a dolgot, ezzel maga is tisztában volt.

Hamupipőke mostohaanyja, az ő mostohaapja… Persze nem szabad általánosítani, meg különben is, a kettő közül az egyik csak mese – a másik viszont…

Most ne gondolj erre!

Szerencsére Kit kezelése kellően elterelte a figyelmét.

Óvatosan kiszedegette az üvegszilánkokat a sebekből. Roscoe mellette állt, és adogatta az eszközöket, Tom pedig a gyereket tartotta átölelve, és ügyelt rá, hogy ne mozogjon.

– Tök jól fog kinézni a sebhely – mondta Tom. – Már csak egy jó sztorit kell kitalálni, hogy hol szerezted. Megkérhetjük dr. Tildinget, hogy alakítsa úgy a sebet, hogy krokodilharapásnak nézzen ki, és akkor majd elmeséljük mindenkinek, hogy tavaly nyáron krokodilvadászaton voltál, aztán egy krokodil rátámadt Henryre, de te puszta kézzel elkergetted, és bár megharapott, te felültél a hátára, és meglovagoltad.

Kit bágyadtan kuncogott.

– Ez hülyeség. A gyerekek nem lovagolnak krokodilon.

– De a szuperhősök igen. A sebhely úgy fog kinézni, mint egy szuperhős sebhelye, ugye, dr. Tilding?

Rachel épp egy újabb üvegszilánkot tett a vesetálba.

– Mindenképp – felelte. – És kell majd egy új póló a szurikátás helyett. – Az csurom vér lett, és szét kellett vágniuk. – Mondjuk, egy batmanes?

– Batmanes? – szólt Kit megvetően. – Batman már rég nem menő.

– Mit szólnál egy szuperhős szurikátához? – kérdezte Rachel.

– Olyan nincs – mondta Kit. – Én még nem láttam.

– Pedig van ám. – Kamaszkorában Rachel rajongott a szurikátákért, és még ma is kedvelte őket. – Biztos hallottál róla, hogy vannak szurikátás rajzfilmek. És ha olyanok vannak, akkor szuperhős szurikátás pólók is vannak. Ha gondolod, már ma este rendelek neked egyet. Külföldön csinálják, úgyhogy pár hét, mire ideér, de gondolom, szívesen megvárod, nem?

– Szuperhős szurikáta?

– Eddy, a szurikáta… azt hiszem, így hívták.

– De betörtem az ablakodat!

– Igen, és ezért fizetned is kell.

Rachel leragasztotta a sebeket, és közben futólag Tomra pillantott. A férfi kimerültnek látszott. Nem, ez nem egyszerűen csak kimerültség volt – a gyakorlata idején többször látott már ilyet Sydney-ben, a sürgősségin. Azok a szülők néztek így ki, akiket a lelkük mélyéig megviselt a gyerekük baja.

A látvány megingatta az előítéleteit. Ezek szerint Tom mégis szereti a fiút? De akkor miért hanyagolja el a gyerekeket? Ő a mostohaapa – de hol van az anyjuk?

Semmi köze hozzá. Neki most Kitre kell koncentrálnia. Az imént mondta neki, hogy fizetnie kell a betört ablakért.

– Tudsz horgászni? – kérdezte, bár tudni vélte a választ, mert látta, hogy horgászbotok vannak a szomszéd ház garázsának falához támasztva.

– Tom megtanított.

– Nahát akkor… Én nem tudok horgászni, viszont szeretem a halat. Ha meggyógyult a kezed, három halat kérek az ablakért.

– De Tomnak is segítenie kell. – Kit bizonytalan pillantást vetett a mostohaapjára.

– Nyugodtan segítsen – mondta Rachel. – De hozz nekem három halat, kártérítésül a betört ablakomért. És ne egyszerre, mert nem tudok egyszerre annyit megenni, és frissnek kell lenniük. És az új szurikátás pólóért, amit majd megrendelek neked, két másikat kérek. Megegyeztünk?

– I… igen – felelte Kit, és már egy halvány mosoly is bujkált a szája szegletében.

– Akkor legyen így – mondta Rachel ellentmondást nem tűrő hangon. – És ha most megbocsátasz, otthon még ki kell pakolnom pár dobozt.

Rámosolygott Kitre és Roscoe-ra, és Tomot levegőnek nézve kivonult a műtőből.

Tom a kocsinál érte utol.

Az irodájában volt egy akta róla, mivel Rachel Tilding a nagyapja által alapított ösztöndíj kedvezményezettje volt, és Tom állt az alapítvány élén. Az ösztöndíjban olyan fiatalok részesülhettek, akik nem engedhették meg maguknak az orvosi egyetemet, de nagy fegyelemről és céltudatosságról tettek tanúbizonyságot.

Rachel nyolc éve nyerte el, amikor még Tom apja volt az alapítvány elnöke. Azóta a szülei külföldön éltek, az akta pedig Tomnál maradt. Amikor közeledett Rachel első munkanapja, Tom elővette és végignézte.

Nyomasztó olvasmány volt. Szegénység, nevelőcsaládok, sőt a végén hajléktalanság, de becsvágyó céljától, hogy egyszer orvos lesz, Rachel sohasem hagyta magát eltéríteni. Voltak pályázók jobb jegyekkel is, de az ő elképesztő kitartása meggyőzte az alapítvány kuratóriumát.

Rachel most itt állt előtte, és a véráztatta kocsit bámulta.

– Rachel?

A nő ijedten szívta be a levegőt, megpördült, és erőteljes mozdulattal megtörölte az arcát. Felsője, selymes barna haja véres volt, barna szeme túl nagynak tűnt sápadt arcában. Nem néz ki huszonnyolc évesnek, gondolta Tom. S most mintha gyámoltalan lenne – ami nagyon nem illik hozzá.

– Mit keres itt? Menjen vissza Kithez.

– Nem szakadt ám ki a civilizációból, higgye el nekem – mondta Tom óvatosan. – Kézsebészünk ugyan nincs, de van egy használtautó-kereskedőnk, Roynak hívják. Arany keze van, még a legócskább tragacsot is újjávarázsolja. Ezt itt boldogan kitakarítja – mutatott a kocsira. – Csak egy hátránya van a dolognak: ragaszkodni fog hozzá, hogy utána kitegye a képét a kirakatba.

– Tényleg? – nézett rá Rachel bizalmatlanul. – De ez vér! Nincsenek higiéniai előírások?

– Lehet, hogy emiatt kicsit drágább lesz. De mivel baleset volt, amit a fiam okozott, a biztosítóm fizetni fogja. Amíg Sydney-ben vagyok, nyugodtan használja az én kocsimat. – A parkoló felé mutatott, ahol egy nagy, városi terepjáró állt. – Lehet, hogy magának is praktikusabb lenne ilyen kocsival járnia ezen a vidéken.

Rachel vett egy mély lélegzetet, és megvető pillantást vetett Tom ütött-kopott kocsijára.

– Most két évig vidéki orvos leszek, de nincs az az isten, hogy lecseréljem a klassz járgányomat erre a… erre a…

– Ne mondjon semmit – szakította félbe Tom mosolyogva. – Ő Moby Dick, a fiúk nevezték el így, és Moby érzékeny lelkű.

– Nem úgy néz ki, mintha bármi is érzékeny lenne rajta.

– A látszat csal. – Tom habozott. – De… megtenné, hogy ezzel jár? Csak amíg vissza nem jövök. Rachel, el sem tudom mondani…

– Nem is kell – vágott a szavába Rachel. A felszín alól megint előtört a harag. – Mindnyájan tesszük a dolgunkat, dr. Lavery, és ha ez azt jelenti, hogy Moby Dickkel kell furikáznom, akkor…

– És ráadásul még két kisiskolás gyerekről is gondoskodnia kell, plusz három nappal előbb áll munkába, mint ahogy megegyeztünk. Elég sokat követelek magától.

– Nem: annyi történik, hogy alkalmazkodom a helyzethez. Mindannyiunknak teljesítenie kell a kötelességét. A maga kötelessége az, hogy vigyázzon a mostohafiaira. Ebben ma csődöt mondott, úgyhogy most szedje össze magát.

– Engem hibáztat? – kérdezte csodálkozva Tom.

– Még szép! Maga megbízható bébiszitternek tartja azt a Christine-t?

– Nem volt más választásom.

– Nem volt más választása, mint veszélyeztetni a gyerekeit? De persze semmi közöm hozzá. Nem ismerem a körülményeket, és annyira nem volt vészes, hogy jelezzem a gyámhivatalnak.

– A gyámhivatalnak? – ismételte Tom elképedve. – Képes lenne odáig elmenni?

– Persze, ha úgy látnám, hogy elhanyagolja a gyerekeit. Akár mostohaapa, akár nem.

– Most a múltja beszél magából?

Erre Rachel elhallgatott. Néhány pillanatig kifejezéstelenül bámult Tomra, csak aztán tudott megszólalni.

– Mit… mit tud maga a múltamról?

– Roger Lavery unokája vagyok, én vagyok az alapítvány elnöke, úgyhogy olvastam a pályázatát.

– Akkor felejtse is el, ami benne van! – sziszegte Rachel. – Kollégaként nem illik a múltamban szimatolnia, és különben is, annak a múltnak semmi köze a mostani helyzethez. Dr. Lavery, nekem még el kell intéznem pár dolgot, ha a házában kell aludnom, és magának is. Mindjárt ideér a helikopter, még össze kell csomagolnia, és elmagyaráznia Henrynek és Marcusnak, hogyan alakul a hétvége. Biztos aggódnak, és össze vannak zavarodva, ráadásul még mindig az a rémes nő van velük. És hívja fel Rose-t is, mondja el neki is, mi a helyzet.