A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Elena Kostyuchenko: I Love Russia – Reporting From A Lost Country
Penguin Press, 2023
An imprint of Penguin Random House LLC

Copyright © 2023 by Elena Kostyuchenko
Translation copyright © 2023 by Bela Shayevich and Ilona Yazhbin Chavasse Articles were originally published, in Russian, in Novaya Gazeta

Hungarian edition © HVG Könyvek, 2026
Hungarian translation © Bata István 2026

ISBN 978-963-565-679-0

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Nugzar Mikeladze emlékének

1991. december 26. Megszűnik a Szovjetunió

1991. június 8. Csecsenföld kikiáltja függetlenségét Oroszországtól

1991. június 12. Borisz Jelcint megválasztják az Orosz Föderáció első elnökének

1993. április 1. Megjelenik a Novaja Gazeta első száma

1994. december 11. –
1996. augusztus 31. Az első orosz–csecsen háború

1999. augusztus 7. –
2009. április 16. A második orosz–csecsen háború, amely Csecsenföld annektálásával ér véget

1999. augusztus 9. Vlagyimir Putyint miniszterelnöknek nevezik ki

1999. december 31. Jelcin lemond

2000. május 7. Putyin megkezdi első elnöki ciklusát

2000. május 12. Megtámadják Igor Domnyikovot, a Novaja Gazeta újságíróját; július 16-án életét veszti

2003. július 3. Meggyilkolják Jurij Scsekocsihint, a Novaja Gazeta újságíróját

2004. május 7. Putyin megkezdi második elnöki ciklusát

2004. szeptember 1. A beszláni vérengzés

2006. október 7. Anna Politkovszkaja, a Novaja Gazeta újságírója gyilkosság áldozata lesz

2008. május 7. Dmitrij Medvegyev lesz Oroszország elnöke, Putyint nevezi ki miniszterelnökének

2008. augusztus 8. Oroszország csapatai megtámadják Grúziát

2009. január 19. Meggyilkolják Sztanyiszlav Markelovot és Anasztaszija Baburovát, a Novaja Gazeta munkatársait

2009. július 15. Gyilkosság áldozata lesz Natalja Esztyemirova, a Novaja Gazeta újságírója

2012. május 7. Putyin megkezdi harmadik elnöki ciklusát

2013. június 11. Az orosz állami duma elfogadja a törvényt, amely korlátoz minden „homoszexuális propagandának” minősülő nyilvános megszólalást; a törvény szerint az LMBTQ+ csoportok tagjai „nem egyenértékű tagjai a társadalomnak”

2014. március 18. Oroszország elfoglalja a Krím félszigetet

2014. április 7. A Donbászban kezdetét veszi a háború; álcázott orosz csapatok hatolnak be Kelet-Ukrajnába

2015. szeptember 30. Kezdetét veszi Oroszország katonai beavatkozása a szíriai polgárháborúba

2018. május 7. Putyin megkezdi negyedik elnöki ciklusát

2022. február 24. Megkezdődik Oroszország inváziója Ukrajna ellen

csak így:

éj, ha hull

csukódjon le

minden szem

s nap, ha

kél

nyíljanak fel

megint

Fjodor Szvarovszkij

Tartalom

1. fejezet • Emberek a tévéből

Putyin nem ma kezdte, de Medvegyev kiválasztásával sokat szívtunk (2008. május 8.)

2. fejezet • A gyermekkor vége

A befejezetlen hovrinói kórházépület: a HZB (2011. május 25.)

3. fejezet • Moszkva nem egyenlő Oroszországgal

Élet az expresszvasút mentén (2010. június 6.)

4. fejezet • Igazságosság kontra tisztesség

Napkeltétől napkeltéig (2009. május 26.)

5. fejezet • Tehetetlenség

Számadatok

6. fejezet • Mit jelent nőnek lenni?

Az országút mentén (2010. október 7.)

7. fejezet • Szerelmem (Láthatatlan és igazi)

Szeretettel és megtört szívvel (2019. február 2.)

8. fejezet • Nem oroszok

Az utolsó helikopterek (2021. március 19.)

9. fejezet • Az első háborúm (Anya és a Krím)

A maga férje önként rohant a tűzbe (2014. június 17.)

10. fejezet • Emlék (Törlés)

Álmok Beszlánról (2016. szeptember 2.)

11. fejezet • A sötétségnek nincs szíve

Rozsda (2020. július 14.)

12. fejezet • Már régóta fasiszta (Vegyétek végre észre)

Az otthon (2021. április 30.)

13. fejezet • A háború (ahogy áttöri a talajt és kivirágzik)

Nyikolajev/Mikolajiv (2022. március 13.)

Végszó • A Novaja és én (Egy szekta voltunk)

Köszönetnyilvánítás

1. fejezet
Emberek a tévéből

Nem emlékszem a csecsemőkoromra: az első emlékképek négy-, talán hároméves koromból jelennek meg. Emlékszem a fölém hajoló sziluettekre, de talán csak azt hiszem, hogy emlékszem. Emlékszem nagyanyámra: ötéves voltam, amikor meghalt, tehát biztosan vannak emlékeim korábbról is. Az én nagyikám incselkedett velem, a kezemre paskolt, aztán kinevetett. Nem volt mindig velünk, betegeskedett. Amikor úrrá lett rajta az őrület, félénk és elveszett lett. Azt hitte, idegenekkel él együtt, és mindent elkövetett, hogy megkedveltesse magát velünk. Jobb napjain azonban visszaváltozott azzá, aki sok éven keresztül volt (és maradt): a háztartás fejévé. Megszokta, hogy engedelmeskednek neki, és meg is követelte az engedelmességet.

Sokat voltam beteg, állandóan megfáztam. Ritkán mentem ki a lakásból, az emlékeimben mindig esti félhomály van. Az ablakunk előtt lassan felépült egy új ház, amely eltakarta a napot. A szobánk jobb sarkában állt egy zongora, amelybe beleszerettem. Anya remélte, hogy egy nap majd megtanulok rajta játszani. A bal sarokban állt a tévé. Működött, de a képe homályos és mákos volt, amitől fekete-fehérnek tűnt.

Nagy készülék volt, legalábbis nekem nagynak tűnt. Ezüstszürke, domború képernyője vonzotta a port. Odahúztam egy széket, és az ujjammal csíkokat rajzoltam a porlepte képernyőre. Olyan érzés volt, mintha egy molylepke szárnyait simogatnám nagyon óvatosan. Anya azt mondta, ez a statikus elektromosság.

Vártam az estét, a napi engedélyezett örömöt, mikor a tévében elkezdődött a Jó éjszakát, gyerekek! Két báb beszélgetett, egy Hrjusa nevű kismalac és egy nyuszi, akit Sztyepaskának hívtak, aztán leadtak egy rajzfilmet. Imádtam a kézzel rajzolt animációkat, de néha csak stop-motion filmet vetítettek – agyagfigurákkal, vagy egyszerűen csak babákkal. Én ezeket a tévés varázslat szánalmas megcsúfolásának tartottam: babákkal egyedül is tudtam játszani.

Észrevettem, hogy Anya már azelőtt bekapcsolta a tévét, hogy a Jó éjszakát elkezdődött volna. Hazajött a munkából, a fogasra akasztotta ballonkabátját, és – még mindig cipőben – leült a kanapéra. Várt néhány percig, hogy a lába „megnyugodjon”, aztán felállt, a tévéhez sétált, és bekapcsolta. Valamilyen felnőttekről szóló műsor ment, vagy a híradó.

Utáltam a híradót, fel nem foghattam, hogy képes valaki önként ilyesmit nézni. A szemcsés képernyőn rejtélyes képsorok futottak: emberek jöttek-mentek, kiabáltak, minden riporter ugyanúgy nézett ki, és ugyanazzal a hanglejtéssel beszélt. Nem értettem, mit mondanak. Anya csendben hallgatta őket. Nagyon fáradt volt.

Apránként megértettem, mi történik. Egy napon Anya azt mondta, hogy az országunkat eddig Szovjetuniónak hívták, mostantól viszont Oroszország lesz a neve. A Szovjetunióban jobb volt: bőven volt mit enni, és az emberek kedvesek voltak egymáshoz. Most minden más lett. Később megtudtam, hogy Anya azelőtt vegyész volt, de az intézet, ahol dolgozott, nem tudott fizetni,‍¹ úgyhogy elment takarítani és tanítani, sőt, pelenkát is mosott az óvodában, ahová jártam. Állandóan holtfáradt volt, ezért nem játszott velem és nem ölelt meg olyan gyakran, ahogyan szerettem volna. Megkérdeztem tőle, kinek a hibája, hogy a Szovjetunióból Oroszország lett. Jelciné, felelte Anya. Ki az a Jelcin? Az elnök. Mi az, hogy elnök? Az ország legfontosabb embere.

Anya megmutatta őt nekem a híradóban. Az ország legfontosabb embere csúnya volt és öreg, a feje óriási. Nem értettem, mit beszél. Elnyújtotta a szavakat, motyogott, mint a nagyi, mikor beteg volt.

Néztem őt, és ezt gondoltam: a te hibád, hogy anyukám fáradt, hogy húzza a lábát, mint az öregek. Hogy nem játszik velem, és nem ölel meg olyan gyakran, ahogyan szeretném. A Szovjetunióban az emberek kedvesek voltak, tele élettel, de most már Oroszországban élünk, és Oroszország rosszabb. Mikor Jelcin megjelent a képernyőn, összeráncoltam a homlokom, és azt mondtam: „Jelcin rossz”. Anya mosolygott. Elkezdtem nézni a híradót Anyával, és kiabáltam Jelcinnel, csak hogy Anyát mosolyogni lássam.

Anya barátai az intézetből néha átjöttek hozzánk vendégségbe. A konyhában ültek, én meg ott lábatlankodtam körülöttük. Akármikor elhangzott Jelcin neve, felkaptam a fejem, és a beszélgetés következő pillanatnyi szünetében megszólaltam: „Jelcin rossz”. A felnőttek nevettek. Azt mondták Anyának, „Igazi felnőtt a lányod”. Elmondták nekem, hogy Jelcin alkoholista. Ettől fogva mindig így szóltam bele a beszélgetéseikbe: „Jelcin rossz alkoholista.” A felnőttek ezen még jobban nevettek.

Ahogy egyre nagyobb lettem, kezdtem jobban érteni a híreket. A bányászok Moszkvában egy hídhoz csapkodták a sisakjukat.‍² Anya pénzt küldött a bányászoknak, azt mondta, éheznek. A csecsenek az oroszokkal harcoltak. Féltem a csecsenektől, azt hittem, egytől egyig félelmetes, szakállas rosszfiúk, mint a kalózok. Kíváncsi voltam, milyenek lehetnek a való életben. Aztán jöttek a bűnözők. Látni sosem láttam egyet sem, de hallani többször is hallottam: az utcáról olykor lövöldözés hallatszott. Anya ilyenkor rám szólt, hogy menjek el az ablaktól.

Ötéves koromban tudatosult bennem, hogy egyszer mind meghalunk. Még Anya is. Kicsivel később azt is végiggondoltam, hogy anya talán nem is az öregségtől hal majd meg valamikor nagyon sokára: bármikor megölhetik a bűnözők. Elkezdtem félni az éjszakáktól. Ilyenkor közelebb ólálkodott a gonosz: a sötétség kitárta előtte az ajtót. Az ablakpárkányra ültem, és a sötétségbe bámultam. Azt képzeltem, hogy a pillantásom megvilágítja anya előtt a hazafelé vezető utat, és megvédi őt mindentől. Néha egészen maga alá temetett a rettegés. Ilyenkor elővettem a régi gombokkal teli konzervdobozt, és belemarkoltam, mintha aranypénzek lettek volna. A gombok valamennyire megvédtek a félelemtől.

Harmadikos koromban végre sikerült közelről látnom egy bűnözőt. Hazafelé tartottam, az utcák helyett a kertek alatt vezető rövidebb utat választottam. Anya mondta ugyan, ezt soha ne merjem megtenni, de siettem. Három embert vettem észre, meg egy negyediket, aki ott volt velük, de valahogy mégis elkülönült tőlük. Úgy emlékszem, fekete bőrkabátban voltak, bár ezt valószínűleg csak én találtam ki. Egyikük káromkodott, a másik meg elővette kis méretű, nagyon fekete pisztolyát. Elrejtőztem a legközelebbi épületben, hogy kivárjam a lövöldözés végét. Két csattanást hallottam. Kicsit vártam, aztán kilestem az ajtón. A férfi, aki addig a másik háromtól külön állt, összegömbölyödve feküdt a földön, a füle mögött valami piros folyt. A bűnözőket nem láttam sehol. A földön fekvő férfit nagy ívben kikerülve hazarohantam. Anyának egy szót sem szóltam. Tudtam, hogy az aggódástól megállhat a szív, én pedig kis testem minden idegszálával azt akartam, hogy Anya éljen.

Jelcin miatt voltak bűnözők, Jelcin miatt volt az ablakon túl sötétség, Jelcin miatt voltak a hosszú esték, amikor Anyát vártam haza, Jelcin volt az oka, hogy soha nem volt elég pénzünk – tudtam, mi a pénz, és hogy mi az ára. Nem mindig volt mit ennünk. Kilencéves koromban beléptem egy kórusba; kórházakban és kultúrházakban léptünk fel. A kórus tagjai harminc rubelt kaptak koncertenként, a szólisták hatvanat. Szólista akartam lenni. Hatvan rubelért akkoriban hét vekni kenyeret lehetett kapni.

Kérdeztem anyát, hogy ha a Szovjetunió olyan jó volt, miért nem álltatok ki érte? Azt felelte, becsaptak minket, Jelcin hazudott nekünk.

Mohó dühvel kezdtem figyelni a híreket. Türelmetlenül vártam, hogy Jelcin meghaljon. Azt biztosan mutatják majd a híradóban.

Jelcin azonban nem tette meg nekem ezt a szívességet. Mások sorban haltak: egyik temetés a másikat követte, az udvarunkon egyik vörös bélésű koporsó követte a másikat. Felmentem a szomszédokhoz, kérdeztem tőlük, hogy ez vagy az miben halt meg. Alkoholmérgezés, akasztás, agyonlőtték, fegyveres rablás közben megölték, meghalt a kórházban, ahol nem volt se gyógyszer, se orvos. Anya azonban élt, a tekintetem megvédte. Néha alkudoztam Istennel: ha anya meghal, én meg elmegyek, hogy az erdőben éljek, mit tesz majd?

Hetedikes voltam, amikor Jelcin különös dolgot tett. Szenteste anya és én éppen az ünnepi vacsorát ettük, amikor odaállt a tévékamerák elé, és azt mondta: „Elfáradtam, lemondok.” És ennyi, már nem volt elnök. Igazi karácsonyi csoda volt. Anya egyszerre sírt és nevetett, egymás után hívta a barátait, én pedig arra gondoltam, végre-valahára elkezdődhet az új életünk.

Fél évvel később választásokat tartottak. Vlagyimir Putyin nyert. Putyin mindenben Jelcin szöges ellentéte volt: fiatal, kisportolt alkatú, tiszta tekintetű. A szeme volt az egyetlen megjegyezhető az arcán. Különleges hangja volt, mintha folyamatosan egy morgást próbált volna visszafojtani. Ám amikor mosolygott, mindenki nagyon boldognak érezte magát körülötte.

Anya nem szavazott Putyinra, azt mondta, hogy KGB‑s volt. Tudtam, kik azok a KGB-ügynökök, velünk átellenben is lakott kettő. Mániákus gyanakvással néztek mindenkire, sokat ittak, és nem voltak barátságosak. Nem beszéltünk velük túl sokat.

A szavazás napján az udvaron játszottam. Jöttek haza az emberek a szavazóhelyiségekből, és kérdezgették egymást: te Putyinra szavaztál? Igen, én is. Tőlem is megkérdezték, hogy anya Putyinra szavazott‑e. Nem, feleltem, mi a kommunistákat támogatjuk. A szomszéd fiúk beszóltak, hogy a kommunisták mind rohadjanak meg a sírjukban. Kis híján összeverekedtünk.

Az emberek azt hitték, Putyin majd megvédi őket. A választások előtt több városban is épületeket robbantottak fel. Megtanultunk egy új kifejezést: terrorista támadás. A házunkban a férfiak felváltva őrködtek éjszaka, nehogy valaki bombát telepítsen az otthonunkba. Putyin azt mondta, az összes terroristát meg kell ölni, és akkor majd nem robbannak fel többé a házak. Belement egy új háborúba Csecsenföldön. Én padlókat kezdtem sikálni. Már majdnem felnőtt voltam, és én is pénzt akartam keresni, hogy anyám ne legyen mindig olyan fáradt. Viszont annyira kimerültem a munkától, hogy amikor hazaértem, pontosan azt csináltam, amit Anya: a cipőmet le sem véve lerogytam a kanapéra, amíg a lábam „megnyugodott”. Anya nem haragudott meg.

A tévénk egyre többet vacakolt; a mákos, fekete-fehér képen már alig lehetett kivenni az arcokat. Elkezdtem újságokat olvasni az iskolai könyvtárban. Az újságok megszállottja lettem – nem változtak a képek, olvasás közben volt idő gondolkodni. Eldöntöttem, hogy majd az egyik újságnál dolgozom. Nem kerestem rosszabbul, mint a padlósúrolással. Írtam a buszbérlet-hamisításról, egy ifjúsági klinikáról, a városunkban megjelenő szkinhedekről. Büszke voltam, hogy felnőtt dolgokról írok, riporternek tartottam magam.

Aztán egy nap a kezembe akadt a Novaja Gazeta egyik száma. Egy csecsenföldi sztorinál nyitottam ki. Egy fiúról szólt, aki nem engedte, hogy az anyja orosz dalokat hallgasson a rádióban. Az apját orosz katonák vitték el, és csak a holttestét hozták vissza, amelynek hiányzott az orra. A cikkben találkoztam a tisztogatás és a szűrőközpont szavakkal. A katonák Meszker-Jurt faluban harminchat embert öltek meg. Egy férfit keresztre feszítettek, szögeket ütöttek át a kézfején (a férfi túlélte). A cikk alján a szerző neve: Anna Politkovszkaja.

Elmentem a könyvtárba, és kikértem a Novaja Gazeta összes számát. Megkerestem és elolvastam Politkovszkaja írásait. Úgy éreztem magam, mintha lázroham öntött volna el. Megtapogattam a homlokom: nyirkos volt és hideg. Rájöttem, hogy semmit nem tudtam a hazámról. A tévé hazudott.

Hetekig mászkáltam ezzel a felismeréssel. Olvastam, azután fel-alá járkáltam a parkban, majd folytattam az olvasást. Szerettem volna minderről egy felnőttel beszélni, de kiderült, hogy a környezetemben egy sem jöhet szóba – mind a tévének hittek.

Haragudtam a Novaja Gazetára, amiért elszakított a mindenki által elfogadott igazságtól. Addig még sosem volt saját igazságom. Tizennégy vagyok, gondoltam, és olyan vagyok, mint valami nyomorék.

Elhatároztam, hogy a Novaja Gazetánál fogok dolgozni.

Három évbe telt, de végül elértem a célom.

Putyin nem ma kezdte, de Medvegyev kiválasztásával sokat szívtunk
2008. május 8.

Május 6-án a Kreml délelőtt 11 óta a beiktatás lázában égett.‍³ A fényképezőgépeiket kattintgató turisták szokásos özöne helyett a macskaköveken katonák, fura, fekete öltönyös emberek, szmokingos zenészek és kóristalányok léptei kopogtak. A felvonulás főpróbáját tartották a kórusnak és a zenekarnak, de legfőképpen a tévériportereknek.

Hatvankilenc kamera veszi majd, ahogy az elnök elfoglalja hivatalát. Veszik alulról, az operatőrök derekáról és válláról, a tér fölé magasodó tornyok tetejéről. Az orosz állami televízió egyes csatornája helikopterekről is közvetít. Hosszas egyeztetéseket követően egy belga tévéstáb engedélyt kapott, hogy kameráit az erőd falai fölé kifeszített kábelekre rögzítse.

A próbák április végén kezdődtek. A Szobornaja téren már egy hete ott áll az állami televízió kihelyezett stúdiója: közvetítőkocsik, egy központisátor, benne internet, meleg víz, szalámi és forró leves. A sátorfalakon végig öltönyök (a kamera előtt mindenkinek az alkalomhoz illő öltözékben kell megjelennie), figyelmeztető feliratok, próbaütemtervek lógnak. Az ötvenperces beiktatási ünnepségről eddig már százórányi anyagot forgattak minden létező szögből. Elvonul Putyin, elvonul Medvegyev, a ceremónia a Nagy Kreml-palotában, aztán a két elnök újra megjelenik a tömeg előtt, beszédet mondanak – újra és újra és újra.

Az operatőrök feladata nem tűnik túl bonyolultnak: mindössze két főszereplő van. Putyin kilép az egyik épületből, majd átsétál egy másikhoz. Fellépdel a Nagy Kreml-palota lépcsőjén. Kicsivel később Medvegyev menete a moszkvai parlament – a Fehér Ház – épülete elől a Kreml felé indul. Medvegyev egy másik ajtón megy be. Csak odabenn találkoznak, majd a ceremóniát követően együtt mennek le a katonákhoz.

A Szobornaja teret rendezők, tudósítók, operatőrök, szerkesztők, biztonsági őrök és katonák lepik el. Névtáblát senki sem visel: egy hét gyakorlás után mindenki név szerint ismer mindenkit. A tévések habozás nélkül követik az átlátszó fülhallgatós fiatalemberek utasításait. Az operatőrök, katonák, őrök folyamatosan az adóvevőiken lógnak. Valaki azt kiabálja, hogy a géppuskásokat vigyék ki a kamerák látószögéből. Semmi sem történik.

Négy szakasz katona masírozik majd el a Nagy Kreml-palota előtt. Jelenleg harmincan képviselik az első és a hátsó sorokat egy vezérőrnagy parancsnoksága alatt; balettszerű lépésekkel masíroznak ki a térre, lábuk egyenes, lábujjaik lefeszítve. Nehéz köpenyt viselnek, parancsnokuk arca kifejezéstelen. – Jó, hogy lehűlt az idő – mondja mellettem egy operatőr. – Tegnapelőtt az egyik srác a próba közben elájult a melegtől.

A sorok között a Kreml utcaseprői lavíroznak. Tucatnyian lehetnek, külsejük jellegzetesen szláv, takaros zöld egyenruhát viselnek. Minden makulátlanul tiszta – a macskaköveket mintha lesúrolták volna –, a takarítók azonban rendíthetetlenül seprik a kövek között lévő hézagokat. Egy főnöki ruhát viselő nő időnként rájuk kiált: – A tér minden millimétere ragyogjon! – Akkor miért nem adtak porszívókat? – kérdeznek vissza a takarítók. A nő a fejével a biztonsági őrök felé int: – Ők nem engedték.

– A takarítók azonnal tűnjenek el! Hol vannak az elnökök? – a farmernadrágos vékony nő Natasa, az elnöki hivatal munkatársa. Az összes kamera mozgását ő határozza meg.

Az „elnökök” – az elnök testőrei, beugrásra készen – oldalt ácsorognak. Putyint egy napbarnított férfi játssza; esőkabátot visel, hasonlósága az eredetihez a megkülönböztető jegyek teljes hiányában merül ki. „Medvegyev” nagyon fiatal; a haja göndör, füléből zsinór lóg ki, ravasz arckifejezéssel néz. – De hiszen egyáltalán nem hasonlítanak! – tiltakozom. – Csak a magasság számít, annak centiméterre meg kell egyeznie, hogy a kamera pontosan követhesse – magyarázza Ljosa, a technikus, miközben magára ölti az operatőröknek rendszeresített esőkabátot. – Ez a Putyin nem ma kezdte, de Medvegyev kiválasztásával sokat szívtunk.

– Putyin indul! – kiáltja Natasa. A katona hanyagul elegáns elnöki léptekkel megindul a vigyázzban álló első sorok előtt. Az operatőr speciális plasztik mellényéhez oldalról hozzárögzített kamera párhuzamosan halad a katonák sorfala mögött. Az operatőr stabil mozgását a derekát tartó asszisztens segíti; lépésről lépésre hátrálnak, gyorsan és pontosan. „Putyin” a vörös szőnyeggel borított lépcsőhöz ér, és megindul felfelé. Az operatőr hátradől, igyekszik „Putyint” a kamerakép közepén tartani. – Bemozdult a kamera! Kezdjük elölről!

Ezután a ceremóniát követő távozást gyakorolják. Az elnökök igyekeznek tartani a lépést, mégis mindenki elégedetlen. – Húsz! Húsz lépés! Újra! – Biztos, hogy Medvegyevnek Putyin balján kell lennie? – kérdezi Natasától egy másik rendező. – Ne cseréljük meg őket? – Biztos. Csináljuk újra. A rendezők ezt követően hosszas vitába bonyolódnak arról, hogyan helyezzék el az aranyozott pulpitust, amelyről másnap elhangzik majd az elnöki beszéd. Fél méteren megy a vita, ami a jelek szerint alapvetően befolyásolja a látványt.

Végül a vezérőrnagy döngő léptekkel odamasírozik a dublőrökhöz. – Elnök elvtársnak jelentem, az Orosz Föderáció elnöke beiktatásának tiszteletére a díszzászlóalj felsorakozott! – harsogja tisztelegve. „Putyin” belenéz a legközelebbi kamerába, és perceken át némán mozgatja ajkait. Ez a távozó elnök búcsúbeszéde. Az operatőrök rendületlenül rögzítik minden mozdulatát.

Amíg kicserélik a világítást, a két elnök a lépcsőn várakozik, a katonákat nézik, és nagyon fontosnak látszanak. – Jó, hogy nem süt majd a nap – mondja „Putyin”. – Ha hunyorítasz, gonosznak tűnsz. Így nyugodtan nézhetsz magad elé. Ennyi.

– Jaja – feleli „Medvegyev.”

Az egyik rendező odaszalad, hogy immár sokadjára elmagyarázza, kinek merre kell mennie, és mikor melyik kamera veszi majd őket. Az őrök figyelnek a legjobban: az ő dolguk lesz holnap mindezt elmondani az igazi Putyinnak és Medvegyevnek.

– Remélem, sikerül végre megjegyezniük – morogja Ljosa. – Legutóbb, a szentpétervári gazdasági fórumon ugyanígy végigpróbáltunk mindent. Megcsináltuk a háttereket, feltöltöttünk egy jégpályát, őrök, kamerák mindenhol. Putyin kiszáll a kocsiból, mondják neki, hogy haladjon el a kamerák előtt erre meg arra, ő meg azt mondja, hogy nem fog körbe-körbe mászkálni, és egyenesen átvág a jégpályán, a jégen. Az őrök kiakadtak, mi frászt kaptunk…

– És mi van, ha Putyin tüsszent?

Ljosa kifejezéstelen arccal néz rám.

– Vagy ha Medvegyev élő, egyenes adásban megbotlik?

– Pontosan ezért van – feleli Losa némi büszkeséggel a hangjában –, hogy az ilyen eseményeknél mindig van egy kis késleltetés a közvetítésben.

Akkor meg minek aggódni? Itt tördeljük a kezünket, hogy mi lesz, ha valaki elbotlik egy elszabadult szőnyegrojtban, ha szélsőségesek ugranak elő a bokrokból, vagy az elnök dadogva mondja el az esküszöveget, miközben előre le van zsírozva a hepiend. Mire ez a páni félelem?…

Jegyzetek

1 Az 1990-es évek privatizációja és gazdasági reformjai idején a vállalatok tömegesen, rendszerszinten leálltak az alkalmazotti bérek kifizetésével. 1996-ban a közép-oroszországi régióban a dolgozók 49,3 százaléka nem kapta meg a bérét – máshol ez az arány akár 69 százalékig is felment. Az infláció ugyanebben az időszakban katasztrofális méreteket öltött: az árak egyedül 1992-ben a huszonhatszorosukra nőttek.

2 1998-ban a bányászok, akik nem kapták meg a bérüket, utakat zártak le, és Jelcin elnök lemondását követelve a parlament előtt tüntettek Moszkvában.

3 Az orosz alkotmány nem teszi lehetővé, hogy az elnök két ciklusnál tovább töltse be hivatalát. Első két ciklusa után Vlagyimir Putyin a 2008-as választások során Dmitrij Medvegyev elnökjelölti kampányát támogatta. Medvegyevet annak rendje és módja szerint megválasztották. Putyin lett a miniszterelnök, majd 2012-ben, amikor Medvegyev hivatali ideje lejárt, újraosztották a lapokat: Medvegyev visszatért a miniszterelnöki posztra, Putyin pedig újra elnök lett.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Szerkesztő Darida Benedek
Borítóterv Tabák Miklós
Fotó Yasmin Peyman, Unsplash
Korrektor Grim Jolán

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL Open Font License
Libre Franklin – SIL Open Font License