A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Orlando Figes: THE WHISPERERS

Copyright © Orlando Figes, 2007

Hungarian translation © Bihari Péter, 2023

Édesanyámnak, Eva Figesnek
(szül. Unger, Berlin, 1932)
és elvesztett családunk emlékének

BEVEZETÉS

Antonyina Golovina nyolcéves volt, amikor édesanyjával és két öccsével együtt a messzi, szibériai Altaji területre száműzték. Édesapját letartóztatták és „kulákként” (gazdag parasztként) három év munkatáborra ítélték, amikor észak-oroszországi falujukban végbement a kollektivizálás. A családtól elvették földjüket, javaikat, munkaeszközeiket és állataikat. Antonyina édesanyja a hosszú utazás előtt egy órát kapott, hogy összepakoljon néhány holmit. Házukat, ahol a Golovinok nemzedékek óta éltek, lerombolták, a család maradéka szétszóródott: Antonyina idősebb testvérei, nagyszülei és unokatestvérei a négy égtáj felé menekültek a letartóztatás elől, de legtöbbjüket elfogták, és Szibériába vagy valamelyik munkatáborba vitték – sokuk sosem került elő többé.

Antonyina három évet töltött az altaji „különleges telepen”, egy barakktáborban, ahol a folyóparton sorakozó öt fabarakkban ezer „kulákcsaládot” helyeztek el. A kemény tél és a hó már az első évben két barakkot tönkretett, így a száműzöttek egy részének a jeges földbe vájt lyukakban kellett laknia. Élelmiszer-szállítás nem volt, hiszen a nagy hó elvágta a települést a világtól, az emberek abból próbáltak élni, amit otthonról elhoztak. Sokan az éhségtől, mások a hidegtől vagy a tífusztól haltak meg, de eltemetni nem lehetett őket; a fagyott holttesteket halomba rakták, s csak az olvadás beálltával lökték be őket a folyóba.

Antonyina és családja 1934 decemberében tért vissza a száműzetésből. Apjuk csatlakozott hozzájuk, és mindannyian egy egyszobás házba költöztek, a volt kulákok és családjaik lakta Pesztovóba. De az akkor elszenvedett trauma mélyen megsebezte Antonyina lelkét; a legmélyebb sebet az okozta, hogy „kulákszármazásúnak” bélyegezték. Abban a közegben, ahol a társadalmi osztály jelentett mindent, Antonyina „osztályellenséggé” vált, akit kizártak a továbbtanulásból és a jobb állásokból, s az üldöztetésnek, sőt a letartóztatásnak állandóan kiszolgáltatva élte életét a Sztálin uralmát jellemző terrorhullámok idején. A társadalmi alsóbbrendűség – saját szavaival – egyfajta állandó félelmet ültetett el benne, „mivel velünk, »kulákokkal« a rendszer bármit megtehet, nincsenek jogaink, csöndben kell szenvednünk”. Az iskolában túl félénk volt ahhoz, hogy megvédje magát, amikor a többi gyerek bántotta. Egy alkalommal Antonyinát kipécézte az egyik tanára, kiállította az egész osztály elé, és azt mondta: „Az ő fajtája a nép ellensége, a nyomorult kulákjai! Egész biztos, hogy megérdemeltétek a száműzetést, de remélem, mindannyiótokat itt fognak kivégezni!” Antonyina ezt mélyen igazságtalannak érezte, dühében tiltakozni és kiabálni szeretett volna, de egy még mélyebb, belső félelem visszatartotta.1

A félelem egész életére megmaradt Antonyinában. Csak úgy volt képes legyőzni, hogy alámerült a szovjet társadalomba. Antonyina értelmes fiatal nő volt, erős egyéniséggel. Elhatározta, hogy felülkerekedik származásának stigmáján, keményen tanult az iskolában, hogy egy napon a társadalom egyenjogú tagja legyen. Minden diszkrimináció ellenére jól teljesített, és az önbizalma is megnőtt. Még a Komszomolhoz, az ifjúkommunisták szövetségéhez is csatlakozott, ahol a helyi vezetők szemet hunytak „kulák” származása fölött, mert értékelték kezdeményezőkészségét és munkaszeretetét. Tizennyolc évesen Antonyina úgy döntött, hogy maga fogja irányítani a sorsát, a hatóságok elől eltitkolta a származását – ez kockázatos lépés volt –, sőt dokumentumokat hamisított, hogy orvosnak tanulhasson. Sohasem beszélt a családjáról a kollégáinak, barátainak a Leningrádi Pszichológiai Intézetben, ahol negyven éven át dolgozott. Tagja lett a Szovjetunió Kommunista Pártjának (és az is maradt annak 1991-es megszüntetéséig); nem azért, mert hitt az ideológiában, hanem azért – mint nemrég elmondta –, hogy elterelje magáról a gyanút, és védelmezze a családját. Valószínűleg úgy érezte, hogy a pártba való felvétele elősegíti karrierjét és szakmai elismertségét.

Antonyina eltitkolta múltját mindkét férje elől, akikkel több mint húsz-húsz évig élt együtt. Első férjével, Georgij Znamenszkijjel egész életükben barátok maradtak, de szinte soha nem beszéltek a családjaik múltjáról. Antonyinát 1987-ben meglátogatta Georgij egyik nagynénje, aki véletlenül elszólta magát, mondván: a férje egy cári tengerésztiszt fia volt, akit a bolsevikok kivégeztek. Antonyina egész idő alatt – anélkül, hogy tudott volna róla – olyan embernek a felesége volt, aki fiatal éveit hozzá hasonlóan lágerben és különleges telepen töltötte.

Antonyina Golovina, 1943

Antonyina második férjének, az észt Borisz Ioganszonnak családja ugyancsak a „nép ellenségének” számított. Apját és nagyapját is letartóztatták 1937-ben, de Antonyina erről nem tudott, ahogy ő sem beszélt a saját családjáról egészen 1990-ig, amikor a Mihail Gorbacsov-féle glasznoszty (nyíltság) hatására a média már nyíltan foglalkozott a sztálini megtorlással, és végre ők is elkezdtek beszélgetni egymással. Antonyina és Georgij is feltárták addig negyven éven át rejtegetett történetüket. Ám egyikük sem beszélt ilyesmiről a lányukkal, a tanítónő Olgával, mert tartottak a kommunistáktól, és azt remélték, a tudatlanság megóvja, ha a sztálinisták netán visszatérnének. Csak az 1990-es évek közepére tudta Antonyina lassanként legyőzni a félelmét, és összeszedni a bátorságát, hogy a lányának beszámoljon „kulák” gyökereikről.

A suttogók sok, Golovinékéhoz hasonló család történetének igyekszik a nyomába eredni, és ez a sokaság együtt eddig sohasem látott módon világíthatja meg a szovjet polgárok mindennapi életét a sztálini zsarnokság alatt. Sok könyv foglalkozik a terror külső jegyeivel: a letartóztatásokkal, tárgyalásokkal, a Gulag kényszermunkásaival és a gyilkosságokkal, de A suttogók először kísérli meg annak a mélyebb feltárását, hogy miként hatott mindez az emberek és a családok mindennapi életére. Hogyan élték magánéletüket Sztálin hosszú uralma alatt? Vajon mit éreztek és mit gondoltak? Milyenfajta magánéletre volt egyáltalán lehetőség a városi tömegek lakta kommunális lakásokban, ahol egész családoknak kellett a szobákon osztozniuk, és ahol minden beszélgetés áthallatszott a szomszédos szobákba. És mit jelentett egyáltalán a magánélet akkor, amikor az állam annak szinte minden részét uralta: törvényekkel, kiterjedt megfigyeléssel és ideológiai felügyelettel.

Emberek milliói éltek folytonos félelemben megbélyegzett rokonságuk miatt, ahogy Antonyina. Hogyan birkóztak meg a bizonytalansággal? Milyen egyensúlyt tudtak kialakítani az igazságtalanság miatti természetes ellenkezésük és a szovjetrendszerrel szembeni idegenkedésük, illetve az abba való beilleszkedés kényszere között? Milyen „korrekciókat” kellett megtenniük, hogy leküzdjék a „terhelt” életrajz miatti megbélyegzést, és a társadalom egyenrangú tagjaiként fogadják be őket? Az életére visszatekintve Antonyina azt állítja, hogy sohasem hitt a pártban és annak ideológiájában, miközben láthatóan büszke volt szovjet értelmiségiként elért pozíciójára, amiből az is következett, hogy orvosi munkája során elfogadja a rendszer alapvető céljait és elveit. Lehetséges, hogy egyfajta kettős életet élt; a közéletben a szovjet normákhoz igazodott, miközben magánéletében érezte keresztény és paraszti kultúrában gyökerező értékeinek, szokásainak ellentétes hatását. Sok szovjet ember élt hasonló kettősségekkel. És voltak olyan „kulák”-gyerekek, vagy éppen nemesi és polgári családokból származók, akik teljesen szakítottak a múlttal, és érzelmileg, szellemileg tökéletesen azonosultak a szovjetrendszerrel.

A családok erkölcsi szférája jelen kötet legfontosabb színtere. Megvizsgálja, hogyan reagáltak a családok a szovjetrendszer támasztotta különféle kényszerekre. Megőrizték-e hitüket és szokásaikat, átörökítették-e utódaikra, amikor konfliktusba kerültek a rendszer által elvárt célokkal, amelyeket az iskolákban, a pioníroknál, vagy a Komszomolban belevéstek a fiatal nemzedékekbe? Milyen volt olyan rendszerben élni, amelyben a terror a legintimebb kapcsolatokat is átjárta? S mit gondoltak az emberek, amikor egy férjet, feleséget, apát, anyát „a nép ellenségeként” tartóztattak le? Hogyan próbálták megoldani – lojális szovjet polgárokként – azt a konfliktust, hogy megbízzanak azokban, akiket szeretnek, és higgyenek egy kormányzatnak, amelytől félnek? Egyáltalán: az érzések és érzelmek megőriztek-e bármilyen erőt a sztálini rendszer erkölcsi vákuumában? Milyen stratégiákat alakítottak ki embermilliók a túlélésre, az elhallgatásra, a hazugságra, a barátságra és az árulásra, s milyeneket az erkölcsi kompromisszumokhoz és alkalmazkodáshoz?

Mert nem sok olyan család volt, amelyet ne érintett volna a sztálini terror. Mértéktartó számítások alapján kb. 25 millió embert sújtottak a sztálini repressziók 1928, a párt fölötti teljhatalom megszerzése és 1953, a diktátor halála között, amikor a nyílt terror megszűnt, bár a negyedszázad alatt kiépített rendszer fennmaradt. Ez a kb. 25 millió ember – kivégzettek, kényszermunkások, rabok, különleges telepekre küldött „kulákok”, deportált nemzetiségek stb. – nagyjából az 1941-ben kétszázmilliós szovjet lakosságnak a nyolcadrészét képviselte, vagyis minden másfél családra egy fő jutott. Ezek a számok nem tartalmazzák az éhínségek áldozatait és a háborús áldozatokat.2 A megölt vagy rabszolgaságba taszított milliókon túl ott voltak Sztálin áldozatainak rokonai, akiknek az életét összezavarták, tönkretették, aminek a következményei máig érezhetők. A Gulag miatti kényszerű szétválasztás évei után a családokat nem lehetett könnyedén egyesíteni; a kapcsolatok felbomlottak, nem maradt olyan „normális élet”, ahová vissza lehetett volna térni.

A csöndes, beletörődő lakosság a sztálini uralom egyik maradandó következménye. A Golovinékhoz hasonló családok jól megtanulták, hogy hallgassanak a múltról, még – mint Antonyina – a legközelebbi barátaik és rokonaik előtt is. A gyerekek is korán eszükbe vésték, hogy tartsák a szájukat, a családjukról senkinek se beszéljenek, ne is kritizáljanak semmit, ami az otthonukon kívül van. „Voltak bizonyos szabályai a beszédnek és a hallgatásnak, amiket nekünk, gyerekeknek meg kellett tanulnunk” – idézte fel egy középszintű bolsevik vezető lánya, aki az 1930-as években vált felnőtté:

Persze kihallgattuk, amit a felnőttek suttogva mondtak el egymásnak, vagy hallottuk őket a hátunk mögött beszélgetni, de tudtuk, hogy ezt senkinek sem ismételhetjük el. Bajba kerültünk volna, ha csak megtudják, hogy kihallgattuk őket. Néha azért a felnőttek nekünk is mondtak valamit, majd hozzátették: „A falnak is füle van!”, vagy: „Vigyázz ám a nyelvedre!”, vagy valami effélét, amiből megértettük, hogy amit az előbb mondtak, azt nem a mi fülünknek szánták.3

Egy másik nő, akinek 1936-ban tartóztatták le az apját, így emlékezett:

Bennünket úgy neveltek, hogy fogjuk be a szánkat. „Bajt hozhat rád a nyelved!” – mondták az emberek lépten-nyomon. Mama azt szokta mondani, hogy minden második ember besúgó. Féltünk a szomszédainktól, de még inkább a rendőröktől. […] Még ma is, ha rendőröket látok, remegni kezdek a félelemtől.4

Abban a társadalomban, ahol az emberek megtanulták, hogy fecsegésért letartóztatás jár, a családok csak szorosan összetartva maradhattak életben. Megtanulták a kettős életformát, hogy a véleményeiket, értesüléseiket, hitüket, családi értékeiket és hagyományaikat, magánéletüket – ha azok ütköztek a közélet szovjet normáival – elrejtsék a veszélyes szomszédok, sőt olykor a saját gyermekeik elől is. Megtanultak suttogni.

Az orosz nyelv két szót használ a „suttogóra”: az egyik, amikor valaki azért suttog, mert fél, hogy kihallgatják (sepcsustyij); a másik, amikor valaki a másik háta mögött információkat ad át, súg be a hatóságoknak (septun). A kettő megkülönböztetése a sztálini korszakból ered, amikor a szovjet társadalom egészét jellemezte a suttogás egyik vagy másik formája.

Bár Sztálin jelenléte e könyv szinte mindegyik oldalán érezhető, A suttogók nem róla, nem is közvetlenül a rendszer politikájáról szól, sokkal inkább arról, hogyan járta át a sztálinizmus az emberek szellemét és érzelmeit, hogyan hatott értékrendjükre és kapcsolataikra. Nem próbálja megoldani a nagy terror eredetének rejtélyét, se felvázolni a Gulag-rendszer kiépülését és bukását, nem akarja megmagyarázni, hogyan vert gyökeret a rendőrállam a szovjet társadalomban, hogyan tudta egyszerű emberek millióit arra késztetni, hogy csöndes szemlélők, esetleg közreműködők legyenek a terror rendszerében. A sztálini rendszer ereje és tartós hatása nem is az államszerkezetben vagy a személyi kultuszban rejlett, hanem, amint Mihail Gefter orosz történész egyszer megjegyezte, „ahogy a sztálinizmus mindannyiunkat átjárt”.5

A történészeknek elég lassan sikerült behatolni a sztálini Oroszország belső világába. A kutatások a legutóbbi időkig a közélet szférájával foglalkoztak; a politikával és az ideológiával és a „szovjet tömegek” kollektív tapasztalataival. Az egyén, ha egyáltalán megjelent, akkor leginkább a hatóságoknak levelet író személyként, tehát közéleti minőségében, nem magánemberként vagy családtagként. A mindennapi ember magánszférája rejtve maradt, ami a források kérdésével is összefüggött. A párt- és állami levéltárakban lévő személyes visszaemlékezések (licsnije fondi) többnyire a politika, kultúra és tudomány ismert vezetőitől maradtak fenn. Ezeket a gyűjteményeket tulajdonosaik átadás előtt gondosan szelektálták, így szinte kizárólag közéleti vonatkozásokat tartalmaznak. Abból a több ezer személyes gyűjteményből, amelyet az anyaggyűjtés korai fázisában felhasználtunk, talán egy töredékük tárt fel bármit a családi vagy a személyes életről.1

A Szovjetunióban publikált memoárok, illetve a szovjet levéltárakban 1991 előtt is hozzáférhető anyagok általában nem foglalkoztak szerzőik magánéletével, noha akad egy-két kivétel az 1985 utáni glasznoszty időszakából.6 A Szovjetunióból emigrált értelmiségieknek vagy a sztálini megtorlások szovjet túlélőinek Nyugaton megjelentetett írásai csaknem ugyanilyen problémásak, még akkor is, ha úgy üdvözölték őket, hogy „megszólal a hallgatásra ítéltek autentikus hangja”; ezek azt mondják el, milyen volt egyszerű polgárként átélni a sztálini terrort.7 A hidegháború egyik csúcspontján, a korai 1980-as években a sztálinizmus Nyugaton elterjedt képét a túlélés értelmiségi narratívái uralták, mint Jevgenyija Ginzburgé vagy Nagyezsda Mandelstamé, akik közvetlenül tanúskodtak az emberben meglévő szabadságeszme szellemi erejéről, amely belülről képes szembeszállni a szovjet zsarnoksággal.8 Ennek az erkölcsi alapállásnak – amelyet a „demokrácia” győzelme 1991-ben beteljesített és jelképezett – óriási hatása volt a szovjetrendszer összeomlásának idején született visszaemlékezések tömegére.9 Továbbá hatott a történészekre is, akik 1991 után a korábbiaknál inkább hajlottak arra, hogy a sztálinizmussal szembeni népi ellenállás erejét hangsúlyozzák.10 Igaz ugyan, hogy ezek a memoárok igazságot szolgáltatnak a terror számos túlélőjének, különösen az értelmiség azon részének, amely elkötelezett volt a szabadság és emberi jogok eszméje iránt, de nem sokat mondanak az egyszerű emberek millióiról, a sztálini rendszer rengeteg olyan áldozatáról, akikben nem volt meg a belső szabadság vagy az ellenkezés bátorsága – inkább csöndben elfogadták és magukévá tették a rendszer alapértékeit, alkalmazkodtak szabályaihoz, esetleg közreműködtek bizonyos bűneinek végrehajtásában.

Az archívumokból előkerülő visszaemlékezések első pillantásra sokat ígérőnek tűntek. Egészen különböző műfajúakat találhatunk (írók naplói, munkanaplók, irodalmi almanachok, vázlatfüzetek, napi krónikák stb.), de a sztálini időszakból valók közül elég kevés tárt fel valóban megbízható jelzéseket – erőteljes interpretációs keretek alkalmazása nélkül – íróik érzéseiről vagy véleményéről. Nem sok ember kockáztatta meg az 1930-as, 1940-es években, hogy saját „bizalmas” naplót írjon. Amikor valakit letartóztattak – ami bárkivel, szinte bármikor megtörténhetett –, az első, amit lefoglaltak, a naplója volt, amelynek bejegyzéseit, ha bármilyen „szovjetellenesnek” értelmezhető érzést, gondolatot tartalmazott, terhelő bizonyítékként lehetett felhasználni ellene. (Mihail Prisvin író egészen apró, még nagyítóval is alig kivehető kézírással vezette a naplóit, hogy letartóztatása esetén elrejthesse tartalmukat a rendőrség elől.) Összességében a szovjet periódusban született naplókat olyan értelmiségiek írták, akik nagyon vigyáztak a szavaikra.11 1991 után jóval több – a társadalmi hierarchia középső vagy alsóbb fokain álló – ember naplóit kezdték publikálni a korábbi szovjet levéltárak, illetve sok ilyen került napvilágra olyan önkéntes kezdeményezések révén, amilyen a moszkvai Népek Archívuma (TsDNA).12 Mégis, összességében a sztálini időszak naplóállománya nem nagy (bár jóval többet lehetne találni az egykori KGB-archívumban), illetve túl kicsi ahhoz, hogy meggyőző következtetéseket vonjunk le az egyszerű polgárok belső világáról. A történész számára további problémát jelent a korszak „szovjet nyelve”, amelyen a naplókat írták: ha nem ismerjük, mi mozgatta az embereket (félelem, hit, szokások), alig lehet értelmezni a valódi mondanivalójukat.13

A kétezres években számos történész kezdte kutatni a „szovjet szubjektivitást”, az általuk látott irodalmi vagy privát szövegek (naplók) alapján különösen hangsúlyozva, hogy az egyes polgárok belső életét milyen erőteljesen meghatározta a rendszer ideológiája.14 Néhányan úgy vélik, hogy gyakorlatilag nem lehet egyéni, a szovjet politika nyilvános diskurzusa által megszabott kereteken kívüli gondolkodást, érzelmeket feltárni, mert mindent, ami ezen kívül esett, „szubjektívnak”, „kritikusnak”, „eltávolítandónak” tartottak, s követelték az elvetését.15 A szovjet értékek és eszmék belsővé tétele valóban A suttogók számos szereplőjére igaz – még akkor is, ha közülük kevesen azonosultak a sztálini rendszer önfejlesztést hirdető ideológiájával, amelyet sok történész a „szovjet szubjektivitás” jellemző vonásának tart. Az ebben a könyvben tükröződő szovjet mentalitás legtöbb esetben a tudatnak egyik területét foglalta el, ahol elnyomott vagy visszaszorított más, korábbi értékeket, hiteket és szokásokat; ezt legtöbben nem a „szovjet emberré válás” erős vágya miatt fogadták el, inkább a szégyenérzet vagy a félelem miatt. Ezt sikerült Antonyinának olyan jól megoldania az iskolában: „kulákszármazékként” felülkerekedett a kisebbrendűségi érzésén (amelyet félelemként élt át). A szovjetrendszerbe alámerülni a legtöbb embernek – még a sztálinizmus áldozatainak is – a túlélést jelentette, szükségszerűen el kellett nyomniuk kétségeiket, félelmeiket, amelyek, ha napvilágra kerülnek, ellehetetlenítették volna az életüket. A szovjet törekvésekben való hit és az együttműködés értelmet adhatott a szenvedéseknek, amely a magasabb rendű célok nélkül puszta reményvesztettséggé vált volna. Egy másik – sok évre a „nép ellenségeként” száműzött, mégis élete végéig meggyőződéses sztálinista – „kulákszármazék” saját szavaival: „a Sztálin igazságába vetett bizalom […] megkönnyítette a büntetés elfogadását, és megszüntette a félelmet”.16

Az effajta mentalitás ritkábban tükröződik a Sztálin-korszak naplóiban és leveleiben, amelyek tartalmát általában meghatározták a szovjet írásmód kliséi és szabályai – ezek pl. „félelmet” nem ismertek –, mint az oral historyban.17 A sztálini rendszer kutatói ezért egyre erőteljesebben fordulnak az oral history felé.18 Mint minden irányzatnak, amely a csalóka emlékezet túsza, az oral historynak is megvannak a maga módszertani nehézségei, és Oroszországban, ahol nemzedékek tanulták meg a suttogást, és ahol a szovjet történelem mítoszokkal és ideologikus konstrukciókkal terhelt, ezek még fokozottabban jelen vannak. Olyan társadalomban felnőve, ahol milliók kerültek börtönbe óvatlan beszéd miatt, az öregek többsége különlegesen óvatos, amikor mikrofonnal (egy KGB-val azonosított szerkezettel) felszerelt kutatóval beszél. Félelem, szégyenérzet vagy belenyugvás miatt ezek a túlélők elfojtották a fájdalmas emlékeket. Sokan képtelenek az önreflexióra, talán mert megszokták, hogy kerüljék a kínos kérdéseket, főleg olyasmiről, ami a saját előmenetelüket meghatározó erkölcsi választásokat firtatná. Mások nem szívesen ismernek el olyan cselekedeteket, amelyekben részt vettek, és a viselkedésüket gyakran önmagukat is megtévesztő motívumokkal és hiedelmekkel igazolják. Mégis, mindezen kihívások ellenére az oral historynak óriási haszna lehet a magánélet történetének kutatásánál, ha megfelelően bánnak vele. A megfelelő bánásmód azt jelenti, hogy állandóan ellenőrzik és keresztkérdésekkel tesztelik a válaszokat, és ahol csak lehetséges, összevetik a fennmaradt családi dokumentumokkal és levéltári anyagokkal.

A suttogók családi archívumok százaira támaszkodik (levelekre, naplókra, személyes dokumentumokra, memoárokra, fotókra és tárgyakra), amelyeket a sztálini terror túlélői otthonuk titkos fiókjaiban, matracok alatt elrejtve tartottak, egészen a legutóbbi időkig. Mindegyik családban hosszú interjúkat folytattunk a legidősebb rokonokkal, akik elmagyarázták, miként illeszkednek a személyes iratok családjuk tágabb, de eddig elhallgatott történetébe. A jelen kötethez végzett oral history kutatások a családok és személyek belső világára fókuszálnak, és ennyiben markánsan eltérnek a szovjet korszak korábbi oral history kutatásaitól, amelyek a terror megvalósulásával és a Gulag tapasztalataival foglalkoztak.19 Ezek az anyagok egy különleges archívumba kerültek, az egyik legnagyobb dokumentumgyűjteménybe, amely a sztálini korszak magánéletét kutatja.2

A suttogók-ban megismert családok történetei a szovjet társadalom átfogó keresztmetszetét mutatják be. Eltérő háttérből származnak, Oroszország egész területének városaiból és falvaiból; előfordulnak olyan családok, amelyeket érintett a terror, de olyanok is, amelyeknek a tagjai az NKVD alkalmazásában, őrként vagy adminisztrátorként részt vettek a terror gépezetének működtetésében. Akadnak olyan családok is, amelyeket a sztálini terror nem érintett, bár ezek statisztikailag elenyésző részt jelentenek.

Mindezekből az anyagokból A suttogók egy nemzedék történetét vázolja fel, melynek tagjai jórészt a forradalom első éveiben születtek, 1917 és 1925 között, életük íve az egész szovjetrendszert átfogja. Az utolsó fejezetekben a leszármazottak is szót kapnak. A többgenerációs megközelítés a rendszer öröksége miatt is fontosnak tűnt. A szovjetrendszer háromnegyed évszázadon át mély hatást gyakorolt a családok erkölcsi szférájára; egyetlen más totális rendszer sem ért el ehhez foghatót, még a kommunista Kína sem, nem beszélve a náci Németországról – amelyet gyakran hasonlítanak a sztálini Szovjetunióhoz –, a maga mindössze 12 évével. Az a szándék, hogy a sztálinizmust hosszú távon megértsük, magától tagolja e könyvet. A korábbi történetek nagyrészt az 1930-as évekre koncentráltak, mintha egyedül az 1937–1938-as nagy terror magyarázata kellene ahhoz, hogy a sztálini rendszer lényegét megértsük. Igaz ugyan, hogy a nagy terror a sztálini uralom leggyilkosabb időszaka volt (az 1917–1955 közötti politikai kivégzések 85 százaléka akkor történt), mégis csupán egyike az elnyomás sorozatos hullámainak (1918–1921, 1928–1931, 1934–1935, 1937–1938, 1943–1946, 1948–1953), melyek mindegyike oly sok életet pusztított el, s a Gulag-táborok és „különleges telepek” foglyainak száma sem 1938-ban, hanem 1953-ban érte el a csúcsot. A terror hosszú uralmának hatását milliók érezhették, még évtizedekkel Sztálin halála után is.

A családi történetek, amelyek A suttogók köztörténetét átszövik, túl számosak és bonyolultak ahhoz, hogy az olvasó egyenként követni tudja őket, bár a mutatók használatával összekapcsolhatók. Inkább úgy érdemes őket olvasni, mint egy nagy, közös, mindegyik család életét meghatározó történetet, a sztálinizmus variációit. Van néhány olyan család, pl. a Golovinok, amelynek a története végigkíséri a kötetet; hozzájuk családfák készültek. A suttogók középpontjában a Laszkinok és a Szimonovok állnak, akiket házasság kapcsolt össze, de akiknek ellentétes sorsa tragikusan összefonódott a sztálini terror idején.

Konsztantyin Szimonov író (1915–1979) a könyv legfontosabb alakja és talán (nézőponttól függően) tragikus hőse. A szovjetrendszerben megtorlást elszenvedett nemesi családban született, majd „proletár íróvá” formálta át magát az 1930-as években. Mára jórészt elfeledett alakja a szovjet irodalmi világ egyik fontos szereplője volt; hat Sztálin-díj, egy Lenin-díj és a Szocialista Munka Hőse kitüntetés birtokosa. Tehetséges költőnek tartották, világháborús regényeit falta a közönség, színdarabjai talán gyengébbek, propagandaízűek voltak, viszont újságíróként kiemelkedett a háború alatti nemzedékből, s öregkorában kiváló memoáríróként tűnt ki, aki megpróbált őszintén szembenézni saját, sztálinizmus alatti vétkeivel és megalkuvásaival. Szimonov 1939-ben feleségül vette Jevgenyija Laszkinát, egy – a Letelepedési övezetből érkezett – moszkvai zsidó család legfiatalabb lányát, akit (a kisfiukkal együtt) hamarosan elhagyott egy gyönyörű színésznő, Valentyina Szerova kedvéért. Ez a románc ihlette leghíresebb versét, a Várj reám-ot 1941-ben, amelyet szinte minden, a feleségéhez vagy a barátnőjéhez visszatérni akaró katona fejből tudott. Szimonov 1945 és 1953 között az Írószövetség fontos alakja lett, éppen abban az időszakban, amikor Sztálin ideológusai felszólították a szovjet irodalom vezetőit, hogy vegyenek részt a túlságosan „liberálisnak” ítélt írótársak elítélésében, továbbá csatlakozzanak a művészetekben és a tudományokban elharapózott „zsidó befolyás” elleni kampányhoz. A hivatalossá vált antiszemitizmus egyik áldozata éppen a Laszkin család volt, de akkoriban Szimonov már túl mélyre merült a sztálini rendszerben, semhogy segíteni tudjon rajtuk – meglehet, már amúgy sem tehetett volna semmit.

Szimonov összetett egyéniség volt. Szüleitől örökölte az arisztokrácia közügyek iránti elkötelezettségét, s különösen a katonai kötelesség és engedelmesség ethoszát, amely az ő fejében beleolvadt a közéleti aktivizmus és hazafias áldozat szovjet erényeibe, egyúttal elősegítve, hogy elfoglalja az őt megillető helyet a sztálini hierarchiában. Komoly volt és becsületes, rendszerető és fegyelmezett, de nem nélkülözte a melegséget és a vonzerőt. Neveltetése és vérmérséklete egyaránt aktivistává tette, így már korán belevetette magát a szovjetrendszerbe, és sosem tudott szabadulni annak követelményeitől és morális terheitől. Ebben az értelemben megtestesítette a sztálini rendszerben szocializálódott nemzedékének erkölcsi konfliktusait és dilemmáit. Ahhoz, hogy megértsük gondolatait és tetteit, a korszakot magát kell megértenünk.

Első fejezet 1917 GYERMEKEI (1917–1928)

1

Jelizaveta Drabkina nem ismerte meg az apját, amikor 1917 októberében a bolsevik főhadiszálláson, a Szmolnij Intézetben meglátta. Utoljára ötéves korában látta őt, éppen mielőtt eltűnt az illegalitásban. Most, 12 évvel később, már elfelejtette, hogy is nézett ki. Továbbá csak a párt által adott mozgalmi nevét ismerte. Jelizavetának mint a Szmolnij Intézet egyik titkárnőjének, ismerős volt Guszev elvtárs neve, aki rendeletek tucatjait írta alá mint a főváros rendjének fenntartásáért felelős Forradalmi Katonai Bizottság elnöke. A Szmolnij végtelen, boltíves folyosóin végigszaladva – miközben pihenő katonák és vörösgárdisták füttyentettek vagy kiabáltak utána – az aláírt rendeleteket ide, az új szovjet kormánynak a korábbi nemesi leánynevelő iskola komor osztálytermeiben kialakított irodáiba vitte szétosztani. Amikor a többi titkárnőnek megemlítette, hogy az aláírások régóta elveszített apjától valók, azok semmi figyelemre méltót nem láttak ebben. Sohasem vetődött fel, hogy kapcsolatba lépjen az apjával. Ezekben a körökben, ahol minden bolseviktól elvárták, hogy egyéni érdekeit teljesen alárendelje a közös ügynek, kispolgári dolognak tartották, ha valaki a magánéletén gondolkodott, amikor a párt döntő harcát vívta az emberiség felszabadításért.1

Végül azonban az éhség odavitte Jelizavetát az apja elé. Éppen befejezte ebédjét a füstös alagsorban, amikor egy kis termetű, de izmos, jóképű férfi – katonaruhában, csíptetővel a szemén, pártmunkások és vörösgárdisták kíséretében – letelepedett a hosszú középső asztalhoz, ahol két katona káposztalevest és kását mért ki az éhes proletároknak. Jelizaveta még mindig evett volna. A sarki kisebb asztaltól figyelte az újonnan érkezettet, amint egyik kezében kanállal, a másikban ceruzával írta alá az elé rakott papírokat.

Jakov Szverdlov, a legfontosabb bolsevik szervező négy titkára 1917 októberében a Szmolnij Intézetben. Drabkina jobbról a második

Egyszerre hallottam, hogy valaki szólítja: „Guszev elvtárs”.

Akkor bizonyára ő az apám, gondoltam. Habozás nélkül fölkeltem és odanyomakodtam a zsúfolt asztalhoz.

„Guszev elvtárs – mondtam –, szükségem van önre.” Felém fordult, nagyon fáradt tekintettel. A szeme vörös volt a kialvatlanságtól.

„Hallgatom, elvtársnő!”

„Guszev elvtárs, én a lánya vagyok. Kérem, adjon három rubelt, hogy megebédeljek.”

Lehetséges, hogy olyan fáradt volt, hogy az egészből csak a három rubelt hallotta meg.

„Természetesen, elvtársnő”, mondta Guszev, és a zsebéből elővett egy háromrubeles bankjegyet. Elvettem a pénzt, megköszöntem, és vettem magamnak még egy ebédet.2

Lenin rajongott ezért a kis történetért. Az 1924-ben bekövetkezett halála előtti években – amikor közel kerültek egymáshoz – többször is megkérte Drabkinát, hogy mondja el újra. A sztori legendássá vált a párt köreiben, mert tökéletesen megjelenítette a személyes áldozatkészség és a forradalmi ügy iránti önzetlen odaadás bolsevik ideálját. Ahogy Sztálin megjegyezte: „Az igazi bolseviknak nincs, ne is legyen családja, mert teljes egészében a pártnak kell adnia magát.”3

A Drabkin család a forradalmi elvek iránti elkötelezettség jó példája volt. Jelizaveta apja (valódi nevén Jakov Drabkin) 1905-ben diákként csatlakozott Lenin szociáldemokratáihoz. Anyja, Feodoszija, a földalatti párt fontos ügynöke volt (Natasa néven), aki álcázásul gyakran vitte magával a lányát Helsingforsba (Helsinki) tett útjaira, ahol lőszert szerzett a szentpétervári forradalmároknak – a dinamitot és a töltényeket a Jelizaveta játékait tartalmazó szatyorban csempészte be. Az 1905-ös meghiúsult forradalom után Jelizaveta szüleinek bujkálniuk kellett a cári rendőrség elől. Az ötéves lánykát a nagyszülőkhöz küldték Rosztovba, és ott is maradt egészen 1917-ig, amikor a februári forradalom utáni Ideiglenes Kormány3 elrendelte minden elítélt forradalmár szabadon bocsátását. Jelizaveta csatlakozott édesanyjához Petrográdban (ahogy Szentpétervárt akkor nevezték). Belépett a Bolsevik Pártba, géppuskás lett a vörösgárdistáknál, és részt vett a Téli Palota október 25-ei megrohanásában, amikor a bolsevikok megragadták a hatalmat. Ezután Jakov Szverdlov, a legfőbb bolsevik pártszervező titkárnőjeként dolgozott. Ezzel a munkával került a Szmolnijba, ahol apja, Guszev elvtárs működött.4

A hatalomra jutott bolsevikok arra intették minden tagjukat, hogy kövessék a cári Oroszország forradalmárait, akik „feláldozták személyes boldogságukat, s akár családjukat is megtagadták a munkásosztály érdekében”.4 Kultuszt alapoztak az „önzetlen forradalmár” alakjára, újonnan létrehozott erkölcsükben a korábbi parancsokat a párt ügyének szolgálata – mint egyetlen parancsolat – írta felül. Ebben az utópikus elképzelésben a forradalmi aktivista egy új embertípus előképe lett – a csak a közjónak élő „kollektív személyiség” –, ők népesítik majd be a jövő kommunista társadalmát. Sok szocialista éppen az új embertípus létrehozását tartotta a forradalom alapvető céljának. „A politikai élet új szerkezete a lélek új szerkezetét követeli meg tőlünk” – írta Makszim Gorkij 1917 tavaszán.5

A bolsevikok számára a „kollektív személyiség” radikális megvalósítása a „magánélet burkának széttörését” jelentette. Ha megengedjük „a magánélet és a közélet közötti megkülönböztetést, az előbb vagy utóbb a kommunizmus elárulásához vezet” – jelentette ki Nagyezsda Krupszkaja, Lenin felesége.6 A bolsevikok szerint a politika szférájától elkülönült „magánélet” fogalma értelmetlenség, mert mindent a politika határoz meg, nincs semmi az egyén úgynevezett „magánéletében”, ami nem politikai jellegű. A személyes szférát tehát a közösség ellenőrzése, sőt felügyelete alá kell rendelni. Az állam felügyeletétől különálló magánszférát a bolsevikok az ellenforradalmárok veszedelmes táptalajának tekintették, akiket le kell leplezni és ki kell irtani.

Jelizaveta nem sokszor látta az apját 1917. őszi találkozásuk után: mindkettőjüket teljesen lefoglalta a forradalmi tevékenység. 1917 után Jelizaveta előbb Szverdlov irodájában folytatta munkáját, majd a polgárháború alatt (1918–1920) a Vörös Hadseregben szolgált; először felcserként, majd géppuskásként harcolt a fehérek és az őket támogató nyugati hatalmak ellen. A Kolcsak tengernagy fehér hadserege elleni hadjáratban a keleti fronton még apja parancsnoksága alatt is küzdött, aki abban az időben a szovjet erők központi vezető szervénél, a Lev Trockij vezette Forradalmi Katonai Bizottságnál töltött be magas tisztséget. Jelizaveta gyakran hallotta, ahogy apja buzdító szavakat intéz a katonákhoz, de sohasem kereste meg, mert nem gondolta – mondta később –, hogy a bolsevikoknak személyes dolgaikkal kellene foglalkozniuk. Mindössze kétszer találkoztak a polgárháború alatt, egyszer Szverdlov temetésén, 1919-ben, egyszer ugyanannak az évnek a végén a Kremlben egy hivatalos eseményen. Az 1920-as években, amikor mindketten Moszkvában végeztek pártmunkát, gyakran találkoztak, egy ideig együtt is laktak, de sosem kerültek közel egymáshoz. Olyan sok ideig éltek egymástól távol, hogy nem alakulhatott ki köztük bizalmas kapcsolat. „Apám nekem sohasem beszélt magáról – idézte fel Jelizaveta –, és rájöttem, hogy csak most kezdem őt jobban megismerni, amikor a halála után [1933] az emberek történeteket mesélnek róla.”7

A polgárháború nem egyszerűen a fehér hadseregek elleni küzdelem volt, hanem egyúttal forradalmi háború is a régi társadalom egyéni érdekei ellen. A fehérek legyőzése érdekében a bolsevikok létrehozták tervgazdaságuk első változatát, a hadikommunizmust, amely utóbb Sztálin ötéves terveinek modelljévé vált. Megkísérelték kiküszöbölni a magánkereskedelmet és a magántulajdont (még a pénz általános jegyrendszerrel való helyettesítésére is készültek tervek), elvették a parasztoktól a gabonát, hogy a városokat és a hadsereget etetni tudják, milliókat szerveztek „munkahadseregekbe”, akik a „gazdaság frontján” fát vágtak, utakat építettek és vasutakat javítottak, amihez kikényszerítették a kollektív munkavégzés kísérleti formáit: a dolgozók a gyárakhoz csatolt barakkokban és munkásszállásokon laktak. Az új rendszer háborút viselt a vallás ellen, üldözték a papokat és a hívőket, százával zártak be templomokat, valamint elhallgattatták a proletárdiktatúra összes bírálóját és ellenzőjét. A polgárháború „belső frontján” a bolsevikok megindították a vörösterrort a „burzsoázia” ellen – ide sorolták a korábbi cári hivatalnokokat, a földbirtokosokat, a nagy- és kiskereskedőket, a gazdag parasztokat (kulákok), továbbá a régi értelmiséget, akik individualista értékrendjük miatt a fehérek és más ellenforradalmárok potenciális támogatóivá válnak. A társadalom erőszakos „megtisztítása” a bolsevikok hite szerint megnyitja a kommunizmushoz vezető legrövidebb utat.

1921 elejére a hadikommunizmus politikája tönkretette a szovjet gazdaságot, a paraszti Oroszország egy részét pedig az éhínség küszöbére juttatta. Szovjet-Oroszország parasztságának egynegyede éhezett. A parasztok országszerte felkelések sorozatát indították a bolsevik uralom, s különösen annak gabonarekvirálásai ellen, amelyekről Lenin maga mondta, hogy „veszélyesebbek, mint a fehérek összes serege együttvéve”. A vidéki Oroszország nagyobb felén a szovjethatalom megszűnt létezni, a parasztok kézbe vették az irányítást, és elvágták a városok gabona-utánpótlását. Az éhező munkások sztrájkba léptek. A kronstadti tengerészeti támaszpont matrózai, akik 1917 októberében a bolsevikokat segítették, hogy a szomszédos Petrográdban megragadják a hatalmat, most ellenük fordultak. A felkelők anarchisták által inspirált jelszavai a szovjetek szabad választását, „minden dolgozónak sajtó-, vélemény- és gyülekezési szabadságot” követeltek, továbbá „szabadságot a parasztoknak, hogy tetszésük szerint maguk műveljék a földjüket”. Világos volt, hogy a bolsevikok forradalmi helyzettel néznek szembe. „Alig-alig tudunk kitartani” – ismerte el Lenin március elején. A tengerészeti bázis elleni támadást Trockij vezette, aki annak idején a kronstadti matrózokat a „forradalom büszkeségének és örömének” nevezte. A parasztfelkelők ellen is elsöprő katonai erőt és kíméletlen terrort vetettek be. A felkelések eltiprása után mintegy százezer embert bebörtönöztek vagy deportáltak, kb. 15 000-et kivégeztek. De Lenin azért belátta, hogy a népfelkelésekkel csak akkor szállhatnak szembe, ha a parasztok újraindítják az élelmiszer-szállításokat, amihez a bolsevikoknak fel kell hagyniuk a hadikommunizmus gyűlölt politikájával, és vissza kell állítaniuk a kereskedelem szabadságát. A fehér hadseregek legyőzése után a bolsevikok meghátráltak a parasztság előtt.8

Az „új gazdaságpolitika”, a NEP, amelyet Lenin a X. pártkongresszuson vezetett be, 1921 márciusában, az élelmiszer-rekvirálást viszonylag enyhe terményadóval helyettesítette, továbbá engedélyezte (kis tételben) a magánkereskedelmet és a kisipart. A mezőgazdaságot és a fogyasztási cikkek termelését előnyben részesítették a nehézipar fejlesztésével szemben. Lenin úgy látta, hogy a NEP a családi termeléshez ragaszkodó kisbirtokos parasztságnak tett átmeneti engedmény, amelyre a forradalom megmentése és az ország talpra állítása érdekében van szükség. „Talán egy évtizedig fog tartani, vagy valamivel tovább” – mondta a NEP-ről. A piac visszaállítása újból életet lehelt a szovjet gazdaságba. A magánkereskedelem gyorsan pótolta a forradalom és a polgárháború évei alatt keletkezett krónikus hiányokat. 1921-ben a szovjet lakosság rongyos ruhákban, foltozott cipőkben járt, törött edényekből evett, csorba csészékből ivott. Mindenkinek valami új kellett. A kereskedők bódékat és pultokat állítottak fel, a bolhapiacok virágzottak, a parasztok élelmiszerekkel árasztották el a városokat. Az új törvények engedélyezték a magánéttermeket, kávézókat és üzleteket, sőt az éjszakai bárokat, bordélyokat, klinikákat, kórházakat és biztosítókat is; gombamód szaporodtak a kisüzemek. Moszkva és Petrográd, amelyek a polgárháború idején inkább szellemvárosokra emlékeztettek, hirtelen új életre keltek, nyüzsgő kereskedőkkel, hangos bérkocsisokkal és kivilágított üzletekkel – akárcsak 1917 előtt.

A piacgazdasághoz való visszatérés sok bolsevik számára a forradalom elárulását jelentette. A párttagok zöme mély gyanakvással fogadta a NEP-et (még Lenin „kedvence”, Nyikolaj Buharin, a NEP későbbi legbefolyásosabb védelmezője is nagyon lassan engedett ellenkezéséből), így Leninnek minden tekintélyére és rábeszélő készségére szüksége volt, hogy a kongresszussal elfogadtassa az új politikát. A városi munkásság körében különösen sokan érezték, hogy a NEP az ő osztályérdekeiket áldozza fel a parasztság kedvéért, azok az ő rovásukra gazdagodnak – hiszen az élelmiszerárak emelkedtek –, és a gazdagok és szegények között ismét mélyülő szakadék egyenlő a kapitalizmus visszaállításával. Haragjuk különösen a magánkereskedők gyorsan tollasodó csoportjára, az ún. „nepmenekre” irányult; a NEP-et el is nevezték a Proletárok Újbóli Kizsákmányolásának (Novaja Ekszpluatácija Proletariata). A szovjet propaganda és karikatúra által formált népi képzelet a nepmeneket bundába öltözött, felékszerezett asszonyaikkal ábrázolta, drága nyugati kocsik kormányánál, esetleg amint az újonnan szerzett vagyont szállodákban, bárokban, luxuséttermekben, kaszinókban vagy lóversenyen szórják el. Az újgazdag réteg mesésnek mondott költekezése éles ellentétben állt az 1920-as évek városi szegénységével és tömeges munkanélküliségével, s mindez keserűséggel töltötte el azokat, akik a forradalomtól a társadalmi egyenlőség beköszöntét várták.

A „belső fronton” a NEP némi haladékot adott a „burzsoá kultúra” maradványainak, amelyek elpusztítását a kommunizmus megígérte, de egyelőre még szüksége volt rájuk. A régi polgárság és értelmiség elleni harcot lefékezték, mert a szovjet gazdaság nem lehetett meg a szaktudásuk nélkül. 1924 és 1928 között a vallás elleni háború is enyhült; nem zártak be templomokat, papokat is csak ritka esetekben. Az egyházellenes propaganda továbbra is folyt, de a hívők látogathatták a templomokat, ahogy addig is tették. Végül: a NEP lélegzetvételhez juttatta a családokat, elismerte a hagyományos családi értékeket, a magánéletet és régi szokásokat, ami ismét aggodalommal töltötte el az orosz kispolgári mentalitás visszatértétől tartó bolsevikokat – a kistermelők és kiskereskedők NEP által milliósra duzzasztott tömegét kárhoztatták –, akik a forradalom lendületének megtörésétől tartottak. „Azok a viselkedésminták és szokások, amelyeket a régi társadalomtól örököltünk, most dolgozók millióinak a gondolatait béklyózzák meg; ezek most a mi szocializmusunk legveszélyesebb ellenségei” – nyilatkozott Sztálin 1924-ben.9

A bolsevikok úgy tekintettek a kommunista utópia felépítésére, mint a szokások és hagyományok elleni folyamatos harcra. A polgárháború végével új, nagyobb, hosszabb küzdelemre készültek, forradalmi háborúra a kommunista személyiség felszabadításáért, ami a régi rendszertől örökölt individualista („burzsoá”) viselkedésminták és szokások (prostitúció, alkoholizmus, huliganizmus, vallásosság stb.) kiirtását jelentené. Abban nemigen volt vita a bolsevikok között, hogy az emberi természet gyökeres átalakításáért vívott csata évtizedeken át fog tartani – abban viszont igen, hogy a harcnak mikor is kell elkezdődnie. Marx azt tanította, hogy a tudat átalakítása az anyagi alapok átalakításának a függvénye, Lenin pedig éppen a NEP bevezetésekor erősítette meg, hogy ameddig a kommunista társadalom anyagi feltételei nem állnak rendelkezésre – s ennek folyamata egész történelmi korszakot vesz igénybe –, addig nincs értelme a magánélet erkölcseinek kommunista átalakításáról fantáziálni. Ám a legtöbb bolsevik nem fogadta el, hogy a NEP egyenlő a privát szféra érintetlenül hagyásával; éppen ellenkezőleg. Egyre inkább úgy gondolták, hogy a magánéletbe való beavatkozás minden téren és minden pillanatban elengedhetetlen: a családokban, az otthonokban, az egyén belső életében – mindenütt, ahol a régi mentalitás továbbélése veszélyezteti a párt alapvető eszmei céljait. És ahogy a „kispolgári tömegek” individualista ösztöneinek megerősödését észlelték a NEP időszakában, erőfeszítéseiket megkétszerezték. Ahogy Anatolij Lunacsarszkij írta 1927-ben: „Ne engedjük, hogy az úgynevezett magánélet szférája kicsússzon a kezünk közül, mert pontosan ez az a terület, ahol forradalmunk végső céljait kiteljesíthetjük.”10

A család az első küzdőtér volt, ahol a bolsevikok harcba szálltak. Az 1920-as években alapvető hittételként fogadták el, hogy a „burzsoá család” társadalmilag káros: befelé néző és konzervatív, a vallás, a babonaság, a tudatlanság és az előítélet melegágya, önző és csakis az anyagi javakkal törődik, miközben elnyomja a nőket és a gyermekeket. A bolsevikok azt várták, hogy Szovjet-Oroszország szocialista kiteljesedésével párhuzamosan a család eltűnik, az állam átveszi az alapvető háztartási funkciók ellátását; bölcsődét, óvodát, mosodát és menzát biztosít a bérházakban és a közintézményekben. A házimunka terhei alól felszabadult nőkből a férfiakkal egyenlő esélyű munkavállalók lesznek. Megszűnik a patriarchális család és az azzal járó nemi erkölcs, amelynek helyébe – úgy hitték a radikálisok – a „szabad szerelmi egyesülés” lép majd.

A bolsevikok továbbá úgy vélték, hogy a gyermekek megfelelő szocializációjának legfőbb akadálya is a család. „Azzal, ahogyan a gyermeket szereti, a család egoista lénnyé alakítja őt, bátorítja, hogy önmagát a világmindenség középpontjának lássa” – írta egy szovjet pedagógiai szakértő, Zlata Lilina.11 A bolsevik teoretikusok egyetértettek abban, hogy ezt az „egoista szeretetet” a tágabb „társas család racionális szeretetével” kell helyettesíteni. A kommunizmus ábécéje (1919) olyan eljövendő társadalmat vizionált, amelyben a szülők nem az „enyém” szóval utalnak a gyermekükre, hanem a közösségben található mindegyik gyermekkel egyformán foglalkoznak. Abban különböztek a nézeteik, hogy milyen sokáig tart majd ennek a változásnak a végigvitele. A radikálisok azt akarták, hogy a párt azonnali közvetlen akciókkal rendítse meg a családokat, de a legtöbben elfogadták Buharin és más NEP-teoretikusok véleményét, miszerint egy Oroszországhoz hasonló paraszti országban a család még jó darabig a termelés és fogyasztás alapegysége marad, és majd csak akkor fog fokozatosan meggyengülni, amikor az ország városias szocialista társadalommá alakul át.

Idővel a bolsevikok sokféle stratégiát alkalmaztak a családok bomlasztásának felgyorsítására, például a lakóterek átalakítását. A túlzsúfolt városok lakhatási gondjainak megoldására kitalálták, hogy a módosabb családokat kötelezik városi szegények befogadására, amit tömörítésnek neveztek el (uplotnyenyije). Az 1920-as években a kommunális lakás (kommunalka) volt a leggyakoribb típus, amikor az eredeti tulajdonos arra kényszerült, hogy egyetlen szobát foglaljon el a szebbik oldalon, míg a lakás hátsó részeibe más családokat költöztettek. Eleinte a korábbi tulajdonos még megtehette, hogy maga válassza meg lakótársait, feltéve, hogy betartják az „egészségügyi normát” (a fejenként engedélyezett lakóteret, amely az 1926-os 13,5 négyzetméterről 1931-re mindössze 9 négyzetméterre csökkent). Sok család korábbi szolgálókat vagy ismerősöket hozott magához, hogy ne idegenekkel töltsék meg az engedélyezett lakóteret. A tömörítési politika erős ideológiai töltést hordozott, legalábbis a rendszer propagandájában: egyrészt mert a kiváltságok ledöntését jelentette („Háború a palotáknak!”), másrészt, mert az új, kollektív életmódért folytatott küzdelem ígéretét hordozta. A bolsevikok azt vallották, hogy az emberek kommunalká-ba kényszerítésével egész viselkedésük és szemléletük is kommunista irányba fordul. A magánszféra és a magántulajdon eltűnik, az individuális („burzsoá”) család helyét a kommunista közösség és szervezet veszi át, így az egyéni élet mintegy belemerül a közösségibe. Az 1920-as évek közepétől az új építésű házakat már ebből az eszméből kiindulva kezdték tervezni. A legradikálisabb szovjet mérnökök, pl. a Jelenkori Építészek Konstruktivista Szövetsége a privát szféra teljes kihagyását javasolta az új, kommunális házak építésénél (doma kommuni), amelyekben a tulajdonosok mindent megosztanának, még a ruhát és az alsóneműt is, az otthoni munkákat pedig – főzést, gyerekmegőrzést – rotációs alapon szerveznék meg. Mindenki közös hálóteremben aludna, nemek szerint, de terveztek kisebb szobákat is, a nemi életnek. Végül nem sok efféle ház épült, de az utópiákban és a futurista regényekben mindig megjelentek, például Jevgenyij Zamjatyin Mi-jében (1920). Amelyik terv végül elkészült, mint pl. a Narkomfin (Pénzügyminisztérium) Mojszej Ginzburg tervezte moszkvai központja (1930), az nem mindenben teljesítette a kommunális formákat, mert privát tereket is tartalmazott, amellett, hogy közös mosodák, fürdők, étkezők és konyhák, továbbá óvodák és iskolák is rendelkezésre álltak. A cél mégis az maradt, hogy az építészet új formái az otthon privát („burzsoá”) felfogásától a kollektív életmód felé vezessenek.12

De a bolsevikok ennél közvetlenebbül is beavatkoztak az otthoni életbe. A „Házasságról és családról” elfogadott új törvény 1918-ban kifejezetten olyan jogi környezetet teremtett, amely hagyományos családmodell bomlasztására irányult. Az egyházakat eltávolította a házasság és a válás aktusaitól, mindkettőt pusztán állami regisztrációs eljárássá alakította. A de facto házasságot – a párok együttélését – a törvényes házassággal egyenértékűnek nyilvánította. A törvény alapján a válás, ami addig a gazdagok luxusa volt, most mindenkinek egyszerű, könnyen törvényesíthető lépéssé vált. Az eredmény az alkalmi együttélések számának hatalmas emelkedése lett, valamint a világon a legmagasabb válási arány: 1926-ban a franciaországinak és a németországinak a háromszorosa, az angliainak a 26-szorosa. A hagyományos patriarchális-keresztény modell összeomlása és a forradalmi évek zűrzavara a szexuális normák lazulásával, illetve a családi és közösségi kapcsolatok szétesésével járt.13

A szovjethatalom korai éveiben a családok bomlása annyira megszokottnak számított a bolsevik aktivisták körében, ami már-már foglalkozási ártalomnak nevezhető. A polgárháborús időkben, amikor bármelyik elvtársat bármelyik pillanatban az arcvonal távoli szektorába lehetett küldeni, az alkalmi kapcsolatok szinte normává váltak. Ez a lazaság az 1920-as években továbbra is jellemezte a pártaktivistákat és komszomolista követőiket, akiket arra tanítottak, hogy a proletariátus iránti elkötelezettséget a romantika, a szerelem és a család elé kell helyezni. A szexuális változatosság jobban elterjedt az ifjú párttagok között, mint általában a szovjet fiatalságnál. Sok bolsevik a szexuális szabadosságban a burzsoá erkölcsi konvenciók lerázásának és a szovjet modernitásba való megérkezésnek a jelét látta. Néhányan azért védelmezték a szabadosságot, mert szembement azzal a szokással, amely a párkapcsolatok szereplőit elválasztotta a közösségtől, csökkentve ezzel a párt iránti elkötelezettségük erejét.14

Közhelynek számított, hogy a bolsevik rossz apa és rossz férj, mert a párt elvárásai elszólították otthonából. „Mi, kommunisták, nem ismerjük a saját családunkat” – jegyezte meg egy moszkvai pártaktivista. „Korán megyünk el hazulról, későn jövünk haza. Ritkán látjuk a feleségünket, a gyermekeinket pedig szinte soha.” A pártkongresszusokon, ahol a kérdés rendszeresen napirendre került, elismerték, hogy a bolsevikok sokkal nagyobb arányban hagyják el a feleségüket és családjukat, mint a pártonkívüli férjek. Valójában pártkörökben, sőt tágabban a szovjet értelmiség köreiben legalább ugyanilyen komoly kérdés volt a hiányzó anyáké és feleségeké, amikor a legtöbb nő aktívan bekapcsolódott a közéletbe.15

Trockij amellett érvelt, hogy a bolsevikok másoknál jobban ki vannak téve az otthoni zavaroknak, mert „az új feltételek rájuk hatnak legerősebben”. A modern életmód úttörőiként – írta 1923-ban – „a kommunista élcsapat gyorsabban és erőteljesebben megy át azon az átalakuláson, amely a társadalom egésze számára is elkerülhetetlen”.16 Sok párttag otthonában kétségtelenül létezett olyan érzés, hogy ők az új családmodell úttörői, amely a szülőket felszabadítja a közélet számára – igaz, a gyermekeikkel való intim kapcsolat elvesztése árán.

Anna Karpickaja és férje, Pjotr Nyizsovcev magas állású pártmunkások voltak Leningrádban (ahogy Petrográdot Lenin 1924-ben bekövetkezett halála után elnevezték). Saját bérlakásban éltek a Szmolnij Intézet közelében három gyermekükkel, akiknek egyike az 1923-ban született Markszenya5 volt, Anna első házasságából való lánya. Markszenya ritkán találkozott a szüleivel, akik reggel még azelőtt elmentek, hogy ő fölkelt volna, éjjel pedig egészen későn tértek haza. „Éreztem az anyai figyelem hiányát, és mindig féltékeny voltam azokra a gyerekekre, akiknek a mamája nem dolgozott”, idézte fel Markszenya. A szülők távolléte miatt a gyerekre két szolgáló vigyázott (szakács és házvezetőnő), két asszony, akik nemrég költöztek fel faluról. Azonban, mint a gyerekek közül a legidősebb, Markszenya négyéves korától „teljes felelősséget viselt a háztartásért”. A szakács tőle kérdezte, mit főzzön ebédre, és tőle kért pénzt, hogy bevásároljon a pártmunkásoknak fenntartott különleges üzletben. Markszenya beszámolt az édesanyjának, ha a szolgálók valamiben megszegték az otthoni szabályokat, vagy „bármi olyasmit csináltak, amit én helytelennek gondoltam”. De „azért gyakrabban fordult elő, hogy én magam hordtam le őket, ha valami nem tetszett”. Markszenya megértette és természetesnek tartotta, hogy édesanyja rá bízza a teljes felelősséget: „Világosan megmondta, hogy ami otthon történik, az nem az ő dolga, és én ezt sosem kérdőjeleztem meg.”

Markszenya már 1917 gyermeke volt, az új társadalom értékrendjén nevelkedett. A szülei „kicsi elvtársnőként” kezelték. Játékai nem voltak, sem olyan saját helye, ahol szabadon játszhatott volna. „A szüleim mindig egyenlőként bántak velem, s úgy is beszéltek velem, akár egy felnőttel”, mondta Markszenya. „Pici koromtól fogva arra neveltek, hogy legyek önálló, és magamtól csináljak meg mindent.” Amikor hétévesen elemi iskolába ment, édesanyja reggel elkísérte, és a lelkére kötötte, hogy jól jegyezze meg az útvonalat – majdnem három kilométer hosszú, kanyargós út vezetett oda –, mert délután egyedül kell majd hazasétálnia. „Attól a naptól mindig egyedül mentem iskolába, eszembe sem jutott, hogy bárkinek velem kellene jönnie.” Markszenya maga vette meg a könyveit és a tanszereket egy belvárosi üzletben, ami gyalog csaknem egyórányira volt tőlük. Nyolcéves korától egyedül ment színházba, ha akart, azzal a bérlettel, amelyet a szülei pártmunkásként kaptak, és beült a zsöllye melletti páholyok egyikébe. „Sosem mondta meg senki, mit csináljak, magamat neveltem fel” – emlékezett vissza Markszenya.

Markszenya szülei távoli alakok voltak az életében. Vakáció idején is maguk utaztak valamelyik pártüdülőbe a Krím félszigeten, a gyerekeiket Leningrádban hagyták. Az ideológiai szigort azonban nagyon is rájuk kényszerítették, amiből Markszenya szerint adódtak kellemetlenségek. Édesanyja rápirított, amiért Puskint és Tolsztojt olvasott, ahelyett, hogy valamelyik párthoz közeli szerző didaktikus gyerekkönyvét vette volna kézbe, pl. Vlagyimir Obruscsev Szannyikov földjén (1926) és A szkid köztársaság (1927) című tudományos kalandregényeit, esetleg Georgij Bjelik vagy Alekszej Pantyelej megható történeteit az otthontalan árvákról, akik Leningrádban járnak iskolába – ezeket Anna hazavitte, Markszenya kötelességtudóan elolvasta, majd a szekrénybe rakta és elfelejtette. Markszenya nem hívhatta meg magukhoz a barátait vagy az osztálytársait, nehogy azok meglássák (mondta édesanyja), mennyire kényelmesen – bár a mi fogalmaink szerint szerényen, már-már spártaian – élnek a pártelithez tartozók az ő családjaikhoz képest. A szülei ritkán dicsérték meg vagy ismerték el, puszit, simogatást szinte sosem kapott. Az egyetlen szeretetforrás a nagymamája volt, aki törődött vele, ha megbetegedett. „Nagyon sokat foglalkozott velem”, mondta Markszenya. „Megtanított varrni, megmutatta, hogyan kell üveggyöngy nyakláncot fűzni. Adott játékokat, sőt vett nekem egy konyhácskát fából, amit a szoba sarkába rakott, ott szerettem játszani.”17

A gyengéd szülői szeretet hiányáról sok, 1917 után párttagcsaládba született gyerek számolt be. Ebben a tekintetben a szovjet elit gyermeknevelési szokásai nem nagyon különböztek a 19. századi orosz arisztokratákéitól, akik babusgatás helyett inkább az első napoktól dajkákra, cselédlányokra vagy más szolgálókra bízták a gyerekeket.18

Andzselina Jevszejeva 1922-ben született bolsevik családban. Szülei akkor ismerkedtek meg, amikor a polgárháborúban mindketten a Vörös Hadseregben harcoltak. Petrográdba visszatérve édesapja az egyik kronstadti matrózok leverésére bevetett hadosztálynak lett a parancsnoka. 1925-ben beiratkozott a katonaorvosi akadémiára, estéi tanulással teltek. Andzselina édesanyja a Kereskedelmi Népbiztosságon lett hivatalnok, majd nem sokkal a lánya születése után elkezdett a külkereskedelmi intézetbe járni, így esténként ő is tanult. Andzselina beszámolója szerint gyermekkori estéit többnyire a házvezetőnővel töltötte:

Anyám nagyon szeretett, türelmes és figyelmes volt, de nem babusgatós, sohasem kényeztetett, nem is játszott velem. Elvárta, hogy úgy viselkedjek, ahogy egy felnőtt, aszerint is bánt velem. […] Apámat teljesen lefoglalta a munkája. Úgy éreztem, útjában vagyok, hogy biztosan kényelmetlenséget okozok a szüleimnek. Nem szerettem otthon lenni. Az udvaron meg az utcán nőttem fel, és elég haszontalan gyerek voltam. Egyszer, amikor nyolcéves voltam, apám az egyik hivatalos moszkvai útjáról élő halakat hozott, víztartályban. Mivel nem engedett el játszani, ráléptem a tartály szélére, és a víz meg a hal mind a padlóra ömlött. Egy tömlővel vert meg, én pedig visszakiabáltam rá: „Te nem is az apám vagy, hanem egy mostohaapa, egy mostohaapa!”19

Marija Budkevics 1923-ban Moszkvában született a Katonai Enciklopédia – a szovjet fegyveres erők fő kiadója – egyik pártfunkcionáriusának családjában. Édesapja nem abban a lakásban élt, ahol a család többi tagja; nem azért, mert különvált Marija édesanyjától – a polgárháború történetének kutatójától –, hanem a munkája miatt kényelmesebbnek találta így. Marija annyira ritkán találkozott vele, hogy öt- vagy hatéves korában kételkedni kezdett benne, hogy neki egyáltalán van-e apja. „Nemigen értettem, mi az az apa. Tudtam, hogy a többi lányoknak van valakijük, akit így hívnak, de én szinte sosem láttam az enyémet” – mondta. „Aztán egyszer csak előkerült, megjött valamilyen külföldi útról, volt nagy hozsannázás és ajándékosztás, aztán megint eltűnt.”20

Jelena Bonner szülei Leningrádban voltak pártaktivisták. Korán reggeltől késő estig dolgoztak, ritkán látták a gyerekeiket, akiket a nagymamára bíztak. Jelena nagyon vágyott édesanyja szeretetére. Azt „játszotta, hogy egy bőgőmasina”, és gyakran azért színlelt betegséget, hogy édesanyjának otthon kelljen maradnia vele. Irigyelte a többi gyereket, mert a mamájuk nem dolgozott, és „mindig nagyon vidámnak” látszottak hozzá képest. Még amikor otthon voltak a szülei, akkor se sokat foglalkoztak a gyerekekkel, annyira lefoglalta őket a pártmunkájuk. Jelena kilenc- vagy tízéves volt, amikor „a szüleim az estéket és az éjszakákat a »pártépítés kérdéseiről« szóló brosúra írásával töltötték. Még jó sokáig azt hittem, hogy a párt házakat épít.”21

A Bonner család egy pártmunkásoknak fenntartott különleges szállóban lakott, a korábbi Astoria Hotelben. A szerényen berendezett szobákban minden a munkavégzést szolgálta. Az 1930-as évekig, amikor Sztálin elkezdte a hűséges pártelitet luxuslakásokkal és luxusjavakkal jutalmazni, a legtöbb pártfunkcionárius hasonlóan minimalista módon élt, még a legfelsőbb vezetők is. Nyikolaj Szemasko családja – aki 1923 és 1930 között egészségügyi népbiztos volt – a moszkvai Narkomfin-házban foglalt el egy kicsi és alig bútorozott lakást. „Sosem érdekelte őket semmilyen bit [polgári kényelem] vagy díszes holmi” – idézte fel az egyik szomszédjuk.22

A bolsevik idealisták az 1920-as évekig eszményítették és gyakorolták a spártai életmódot. Aszketizmusukat jórészt a forradalmi időszak illegalitásából örökölték, ami a szovjetrendszer korai éveire jellemző elv- és értékrendszer fő forrása volt. Az anyagi javak elvetése az orosz szocialista értelmiség kultúrájának, ideológiájának központi elemét képezte. El akarták érni, hogy a kispolgári otthonosság minden jelét söpörjék ki, a porcelánnippektől a kandallókon, a kanárikon és a növényeken át a családi portrékig – a családi tűzhely megannyi banális tárgyát –, hogy eljussanak a magasabb rendű és szellemibb létezéshez. A „kispolgári bit” elleni csata a közösségibb életmódért vívott forradalmi küzdelem központi elemévé vált, ahogy 1921-ben Majakovszkij is megírta:

„Marx a falról nézett, nézett…

No csak,

kitátott

szájjal kiáltott:

»Körülfonták a forradalmat

a nyárspolgárság hurkai.

S ez Wrangelnél6 vészesebb ma már.

Gyorsan,

a kanárikat meg kell fojtani,

nehogy a kommunizmust

legyőzze a sok kanárimadár!«”23

A bolsevik esztétikai nézetek szerint a kispolgárokra jellemző, ha valaki a figyelmét lakásdíszítésre pazarolja. Az ideális lakótér (ahogy a szovjet hivatalnokok a lakást nevezték) minimálisan berendezett és díszített, merőben funkcionális és helytakarékos bútorokkal, amilyen pl. az ággyá alakítható dívány. A bolsevik elképzelés az életmód egyszerűségét a polgári társadalom alóli felszabadulás egyik formájának tartotta, megszabadulásnak a birtoklás kultuszától és szolgaságától. Fjodor Gladkov híres regényében, a Cement-ben (1925) férj és feleség – mindketten pártmunkások – feláldozzák személyes boldogságukat, otthagyják otthonukat és kislányukat azért, hogy segítsenek újjáépíteni egy polgárháborúban lerombolt cementgyárat. Amikor Gleb, a férj hiányolni kezdi a megszokott, otthoni kényelmet, a felesége azonnal emlékezteti küldetésük magasabb rendű céljára: „Azt akarod, hogy helyes kis virágok legyenek az ablakpárkányon és kispárnák az ágyikóban? Nem, Gleb, télen fűtetlen szobában alszom, és közös menzán eszem. Láthatod, én szabad szovjet polgár vagyok!”24

Bolsevik körökben hasonló puritanizmussal viszonyultak a személyes megjelenéshez. A divatos ruhák, a bodorított haj, az ékszerek, parfümök és kozmetikumok mind a közönséges bit birodalmába tartoztak. A pártelithez tartozó „új emberek” egyszerűen, dísztelenül öltöztek – amolyan félig proletár, félig katonai ruházatba –, minden hivalkodást mellőzve. A NEP időszakában, amikor a pártvezetés aggódott, hogy a tagságot megkísérti és megrontja a hirtelen újból elérhetővé vált „burzsoá kultúra” kényelme, az életmód spártai egyszerűsége egyúttal az ideológiai tisztaság jele lett. Aron Szolc, aki a pártban a kommunista etika fő szakértőjének számított, 1922-ben megjegyezte, hogy a NEP egyeseket abba a hitbe ringathat, hogy „létezik valamiféle személyes élet, amelyben szabadon követhetik saját ízlésüket, sőt utánozhatják, amit a polgári társadalom elegánsnak tart”. Szolc felszólította a bolsevikokat, hogy vessék ki magukból az efféle burzsoá ösztönöket, ragaszkodjanak a saját esztétikai alapállásukhoz. „Egy gyűrűt és karkötőt viselő, aranyfogakkal nevető személyt csúfnak tartunk”; az ilyen viselkedés „esztétikailag méltán kelt visszatetszést a párttagok körében” – állapította meg.25

Valentyina Tyihanova 1922-ben született Moszkvában. A híres bolsevik vezető, Vlagyimir Antonov-Ovszejenko, a Téli Palota elleni 1917-es roham vezetője családjában nőtt fel. Édesanyja Prágában találkozott a nevezetes emberrel, aki akkor szovjet nagykövetként szolgált, és Valentyina apját, egy kiadó vezetőjét elhagyva 1927-ben hozzáment feleségül. Valentyina jól emlékszik az egyszerű kis lakásra, ahol a család az 1920-as években Moszkvában élt: „puritán berendezéssel, vaságyakkal”. Az egyetlen értékes tárgy egy malachitdoboz volt, ami édesanyjához tartozott. A lakásban nem voltak se díszek, se dekorációk, a szüleit az ilyesmi nem érdekelte. Édesanyja akkor sem viselt ékszert, amikor a nagykövet felesége lett. A lakás a Szovnarkom épület – a fontos pártvezetők lakta bérház – második emeletén volt, négy apró szobából állt. Valentyina kuckójában mindössze egy összehajtható ágynak, egy íróasztalnak és egy könyvespolcnak jutott hely. A puritán légkört felidézve Valentyina azt az értelmiségi alapelvek (intelligentnoszty) plusz a szovjet ideológia tudatos elemének tartja. „Mi szovjet emberek voltunk (szovki). A társadalom eljövendő boldogságáért éltünk, nem a saját szükségleteink kielégítéséért. Az egy erkölcsileg tiszta életmód volt.”26

Ljudmila Eljasova apja, Leonyid lett bolsevikként hagyta el Rigát, és tizenévesen csatlakozott a párthoz 1917-ben. Szégyellte és bántotta kemény és szigorú zsidó szüleinek jómódja, a munkásmozgalomhoz részben éppen a spártaian egyszerű életmód vonzotta, amelyet – mint egy feleségének 1920-ban írt levelében elismerte – boldogan fogadott, mert számára az leszámolás volt a polgári osztállyal. Lánya, Ljudmila szerint apjának személyes jelentéssel bírtak az Internacionálé szavai: „Véget vetünk a régi világnak! / Lerázzuk a port lábainkról!” Szüksége volt arra, hogy leszámoljon osztályával, családjával, addigi életmódjával (kényelmes lakás, dácsa, finom ételek, divatos ruhák, teniszpartik stb.). A lányait, Ljudmilát (1921) és Markszenyát (1923) úgy nevelte, hogy szégyelljenek minden kényelmet, ami a munkásosztálynál magasabb polcra helyezné őket. Megmondta nekik, hogy bűnösnek kell érezniük magukat, ha jó reggelit kapnak, miközben más, szegényebb gyerekeknek náluk kevesebb jut. Ebéd közben megjegyezte: „Szégyenletes, hogy halat meg kolbászt eszünk, miközben másoknak kenyérrel és tojással kell beérniük. Mitől volnánk mi jobbak?” Erősen hitt az ún. „pártmaximumban” – a párttagok fizetését limitálták az 1920-as években –, és szerénységre nevelte a családját. A lányok nem vehettek új cipőt, ameddig a régi szó szerint szét nem esett. Csak a legnagyobb szovjet ünnepeken kaptak édességet. „Nagyon takarékosan éltünk” – idézte fel Ljudmila:

Leonyid Eljasov, 1932

A bútoraink olcsó darabok voltak, a kormánytól szereztük be őket. Egyszerű dolgokat ettünk és közönséges ruhákat hordtunk. Sosem láttam másban az apámat, mint a katonai egyenruhában, zubbonyban és csizmában. Édesanyámnak volt egy színházi öltözéke, de azon kívül egy vagy két hétköznapi ruhája, ez volt minden. […] A színház volt nálunk az egyetlen luxus, meg persze a könyvek.

Mint 1917 legtöbb gyermekét, Ljudmilát és húgát is úgy nevelték, hogy az önmegtagadás azonos az erkölcsi tisztasággal és a mindenki számára a boldogság ígéretét hordozó forradalmi harccal. 1936-ban azt írta a naplója borítójára: „A szenvedés elpusztítja a jelentékteleneket, de megkeményíti az erőseket.”27

Néhány család számára a pártmunkások aszkéta életmódja túl sok feszültséget okozott. Ilyenek voltak a Vojtyinszkijok. Joszif Vojtyinszkij 1884-ben született, eloroszosodott zsidó családban. Apja matematikaprofesszor volt, egyik bátyja, Nyikolaj mérnöknek, másik bátyja, Vlagyimir jogásznak tanult Szentpéterváron, és Joszif is a jogi egyetemre iratkozott be. A családot felbomlasztotta az októberi forradalom. Joszif szülei Finnországba menekültek. Vlagyimir, a korábbi mensevik, az Ideiglenes Kormány fontos tanácsadója, Berlinbe emigrált, ahol a bolsevikok hangos kritikusa lett. A családból csak Joszif és nővére, Nagyezsda maradtak Péterváron. Vlagyimirhoz hasonlóan előbb Joszif is a mensevikekhez csatlakozott, amit azzal akart jóvátenni, hogy a vörösök oldalán harcolt a polgárháborúban. Lojalitását bizonyítandó, levelet írt a bátyjának Berlinbe – nem lehetett kétsége afelől, hogy ezt elöljárói is elolvassák –, amelyben arra kérte: „értékelje át a politikai nézeteit, és térjen haza Szovjet-Oroszországba a közös munka reményében”. Attól tartva, hogy a bátyja ellenforradalmi tevékenysége miatt megbüntetik, Joszif százszázalékosan szolgálta a párt ügyét. „A korábbi tevékenységemből következő vétkek miatt csak próbaidőre vettek fel a pártba” – írta Nyikolajnak –, de rengeteg pártmunkát végzek, és mint minden igazi kommunista, a pokol fenekére is hajlandó vagyok leszállni.”28

Valójában Jekatyerinoszlavba küldték, ahol a helyi szakszervezet jogi osztályán dolgozott, és feleségével, Alekszandrával egy nyirkos alagsori szobában lakott. „Nem tudtunk jobbat találni” – írta Alekszandra Nagyezsdának 1922-ben. „Minden rettentő drága, csak a nepmenek tudják megfizetni a bérleti díjakat. Itthon a legalapvetőbb dolgok is hiányoznak, nincs ágyneműnk, ruháink, se tűk, se cérna. Egyszóval, szinte mindenben hiányt szenvedünk.” Joszif túl elfoglalt volt ahhoz, hogy efféle otthoni apróságokkal foglalkozzon. „Semmi gyakorlati érzéke sincs, mindenben szétszórt, kivéve a munkáját” – írta róla a felesége. A házaspárnak nem volt pénze, részben a „pártmaximum” miatt, és a megmaradt összegből még Joszif Finnországban élő anyját is támogatták. Alekszandra alkalmi munkákkal próbálta kiegészíteni a jövedelmüket, amiért haragudott; a pártot hibáztatta, mert tönkreteszi „a családról szőtt álmát”. Alekszandrának 1922-ben abortusza volt. Nagyezsdának azt írta, meg akarta tartani a gyereket, de képtelen, amikor „neki gyenge az egészsége, Joszif terheit pedig nem akarja növelni, amikor annyira lefoglalja a pártmunkája”.

Joszif és Alekszandra, Jekatyerinoszlav, 1924

Házasságuk válságba jutott, állandóan a pénz miatt veszekedtek. Joszifnak egy másik nővel lett kapcsolata, akitől 1924-ben gyereke született, így anyagilag is támogatnia kellett. Az Alekszandrával való házassága már nem működött. Joszif sűrűn elutazott, hol Moszkvába, ahol egy tanfolyamon munkajogot tanított, hol Kubányba, ahol szakszervezeti munkát végzett. „Nemigen látom az én Joszifomat” – írta Alekszandra Nagyezsdának 1925-ben. „Elkeserítő, hogy így végződött, de ez a sorsunk a mostani időkben. A magánéletnek nincsen helye, a szerelmet mint a múlt csökevényét el kell temetnünk.”29

Tartalom

Bevezetés

Első fejezet – 1917 gyermekei (1917–1928)

Második fejezet – A nagy áttörés (1928–1932)

Harmadik fejezet – A boldogság keresése (1932–1936)

Negyedik fejezet – a nagy félelem (1937–1938)

Ötödik fejezet – A terror maradványai (1938–1941)

Hatodik fejezet – „Várj reám” (1941–1945)

Hetedik fejezet – Hétköznapi sztálinisták (1945–1953)

Nyolcadik fejezet – Visszatérés (1953–1956)

Kilencedik fejezet – Emlékezés (1956–2006)

Utószó és köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Jegyzetek 2

Tartalom

Kolofon

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Konok Péter

Névátírásokat ellenőrizte Iván Ildikó

Kézirat-előkészítő és korrektor Hernád Imre

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 978 3

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Noto Serif Display – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License