SZEMERÉDI FANNY

OTTHONTALANOK

Ifjúsági regény

GEMMA KÖNYVEK 49.

Becskei Anikó illusztrációival.

A Forum Könyvkiadó 35 éven aluli szerzők kéziratpályázatának 2021. évi díjnyertes munkája.

Szakmai zsűri: Berényi Emőke, Losoncz-Kelemen Emese és Sági Varga Kinga.

© Szemerédi Fanny, 2022
© Becskei Anikó, 2022
© Forum, 2022

Hát, szervusz!

Péter vagyok. Csernov Péter, ha nagyon érdekel, mert tudom, hogy biztosan meg is bolondulnál, ha nem tudnád meg a vezetéknevemet. Ha jóban leszünk, Petinek is hívhatsz. Most éppen délután van, besüt a nap a szobámba. Az íróasztalnál ülök. Itt tolong minden a fejemben, itt van a szó a nyelvem hegyén, de még nem tudom, pontosan hol kezdjem. Aztán megjelenik a fejemben egy kép.

Éjszaka van, Tamás házában állok a sarokban. Egy kicsit úgy is érzem magam, mint akit sarokba állítottak. Rossz zene szól, és mindenki annyira hangos, hogy szétesik a fejem. Mártit nézem csendes utálattal. A kanapén ül, valami átlátszót iszik, és úgy tesz, mint aki jól érzi magát. Pedig mindannyian tudjuk, hogy nem érzi jól magát. Drágának tűnő ruha van rajta, fehér pöttyökkel. Idegennek hat ebben az öregségszagú környezetben, a piszkosnak tűnő bútorok között. Minden olyan megfakult, csak ő szép, ragyogó, az embernek akaratlanul is ráterelődik a figyelme. Tamás töretlenül ott lebeg körülötte, Márton egy székben ül, és ellenségesen bámulja őket. Mennyire másként hat most Márton, mint amikor hosszú idő után először találkoztunk! Milyen rég volt már az! Jobb lenne nem is emlékezni. Mégis úgy érzem, hogy ez volt mindennek a kiindulópontja, ezzel kell kezdenem.

Figyelj.

*

Minden egy cigarettabűzös szombat este kezdődött, amikor elmentünk a szomszédos városba egy szórakozóhelyre – az egyetlenre. Mindig át kellett járnunk ebbe a bizonyos városba, mert nálunk nem lehetett menni sehova, esetleg csak a Valériába, de tudod már, ki akart menni a Valériába. Már legalább húsz perce kapaszkodtam a korlátba az emeleten, és annyira fáradt voltam, hogy állva el tudtam volna aludni. Valaki rátaposott a lábamra, felszisszentem, de észre sem vett. A nyakamat nyújtogattam, hogy hol lehet Levente, de nem láttam sehol. Biztosan iszik valahol a hülyéje, gondoltam, és milyen igazam volt, tényleg ott ült a pult közelében, egy fehér műanyag pohárral a kezében. A semmibe bámult. Megráztam, és kimentünk az utcára. A taxi telefonszámát kerestem, amikor nyílt és csukódott az ajtó mögöttünk. Értetlenül néztünk: Márton. Márton, éppen itt, amikor még életében nem tette ki a lábát otthonról. Talán túl furák voltunk, túl meglepettek. Zavarban volt, egyszer sem nézett a szemünkbe, de ez nem volt szokatlan, régen is mindig lefelé bámult, mintha nehéz lenne a feje, és nem bírná tartani.

Kérdezte, hogy mikor megyünk haza, és hogy jöhetne-e velünk.

– Gyere – vontam vállat, és tovább pörgettem a névjegyzéket a telefonomban. Minden szerbtudásomat össze kellett gyűjtenem ehhez a telefonhíváshoz.

Nem kellett sokat várnunk a fuvarra. Levente az autóban elaludt, és a feje minden egyes kanyarnál hol az üvegnek, hol a vállamnak ütődött. Egyetlen szó nélkül zúgtunk végig a kihalt utakon. Márton erősködött, hogy ő a központban akar kiszállni. De elviszlek én hazáig is, mondta a sofőr. Nem, Mártont akkor is a központban kellett kitenni. Megálltunk a mozinál, az út közepén, hogy kiszálljon. Nem állt félre a taxis, de nem is kellett, sírtak az utak az ürességtől. Márton kilépett, és becsapta az ajtót, nem szándékosan, azt is csak zavarában tette. Aztán lement a járdára, és hazaindult. Mi pedig eltűntünk a következő kanyarban.

*

Másnap reggel elmentem a könyvtárba. Csönd volt bent, hideg, rajtam kívül csak egy nő nézegette a könyveket. Nem volt semmi új, kivettem egy könyvet, amit már kívülről tudtam. Kinyitottam, és megnéztem a kartont: háromszor szerepelt a nevem. Kétszer ugyanaz az év, egyszer egy korábbi. Cs. Péter, így írtam alá. A „P” betű még olvasható, az „r” már egyáltalán nem. Egyszer láttam, hogy apám is így ír alá, ilyen sejtelmesen. Állítólag ott van a neve a firkában, pedig valójában nincs is. Ahogy kiléptem az ajtón, valaki majdnem belém rohant.

– Bocs – mondta, és egymásra néztünk. Enyhe ellenszenvet éreztem, ahogy felismertem benne Tamást. – Péter – mosolyodott el. Önelégült, féloldalas mosolya volt. – Szevasz.

– Szevasz – léptem el mellette. – De sietsz!

– Nagyon. Művelődni – vigyorgott még mindig, és bement.

A művelődés az nem is ártana neki, gondoltam. Jót tenne az agyának, ha elolvasna már egyetlen könyvet.

Felnéztem, a szememmel őt kerestem a szobában. Eddig ott volt Márti körül, de most nem láttam sehol. Aztán egy perc múlva visszajött, egy pohár vízzel a kezében, és Mártinak adta. Rámosolygott, és elvette a poharat. Piros volt a szája, a fogai fényes, kerek gyöngyök…

Márti az Esti Kornélt tartotta az ölében, és az ujjaival százszor végigszántott a borítóra nyomtatott betűkön. Egy puhára fogdosott papír volt a könyvjelzője, idegenül hatott a megvigyázott könyvben. Megfogtam a végét, és kirántottam a könyvből.

– Hülye vagy? Most miért kellett kivenned? – ráncolta a szemöldökét, és a kezem után kapkodott, hogy visszaszerezze a papírt. Aztán feladta, és fellapozta a könyvet. – Hogy fogom megtalálni, hol tartottam?

– Ne izgulj, én tudom – röhögtem –, már egy hónapja ugyanott.

– Mikor lett volna időm olvasni, amikor minden héten… Elegem van, add vissza a könyvjelzőmet!

Visszanyújtottam a papírt, mire vadul kimarta a kezemből, és kikereste a könyvben a kilencvenhatos oldalt, amit már egy hónapja olvasott.

– Mi bajod van? – kérdeztem. Megrántotta a vállát, nem is nézett rám. – Az, hogy tegnap elmentem Leventével?

– Mit bánom én, hogy te mit csinálsz…

– Ha előbb szóltál volna, hogy mégsem találkoztok Bernadett-tel, nem mentem volna. De már csak akkor láttam, hogy írtál, amikor…

– Nem ez a bajom – mondta hidegen, és összecsukta a könyvet. A tavat bámultuk, lógattuk a lábunkat a víz fölött. Hát mi, akartam kérdezni, de elbizonytalanodtam. Féltem, hogy valami gorombaságot mond, ami majd rosszulesik. Néha úgy válaszolt, hogy aztán napokig bántott. És haragudtam is, hogy honnan ez az ellenségesség, amikor nekünk valójában, úgy éreztem, össze kellene tartanunk.

Megcsíptem a derekát, mire összerándult, és elnevette magát. Még ez a szerencse, hogy most nem olyan ingerült, most még meg lehet nevettetni, ha ügyes vagyok. Addig böködtem az ujjaimmal, amíg végül már alig kapott levegőt a nevetéstől, és fekvő helyzetbe került. Felrántottam a felsője alját, a számat a hasához illesztettem, és beletrombitáltam a levegővel. Összerándult, a szájából, mint ritka alkalmakkor, ömlött a kedves nevetés. Meglendítette a karját, önkéntelenül, és a vízbe sodorta a könyvet.

Sikoltás, harag. Most már nyoma sincs a jókedvnek, mintha soha nem is lett volna. Esti elmerült a vízben, Márti utána akart nyúlni, de nem érte el. Beleugrottam a tóba. Nem tudtam rendesen úszni, és fejest ugrani sem. Akkorát csattantam, mint egy szikla. Zavaros volt a víz, semmit sem láttam, és meg is ijedtem, hogy itt fogok meghalni, egy büdös tóban, amiben még halak sincsenek. Aztán csobbanást hallottam mellettem, Márti volt az, a tó feneke felé úszott. Kidugtam a fejemet a vízből, és kiabáltam, hogy azonnal jöjjön fel, de csak hosszú másodpercek múlva került elő. Két méterrel messzebb bukkant fel, és kiúszott a mólóhoz.

A hajában falevelek, az arcán sáros vízcseppek. Nyújtottam a kezem, de nem fogadta el. Előbb kivágta az iszapos víztől csöpögő könyvet a mólóra, aztán a másik kezével felkapaszkodott. Leült a faléceken, és a rövid ujjújával, amit levetett, mielőtt ugrott volna, megtörölgette a testét.

– Sajnálom – mondtam.

Nem szólt semmit, a hajából csavargatta a vizet. A mellén kis pöttyökként ültek meg a vízcseppek, aztán lefolytak, ahogy előrehajolt, hogy felmutassa a könyvet. Belelapozott. Az oldalak hullámosak voltak, és a papír annyira megpuhult, hogy még a lapozástól is elszakadt.

– Ne haragudj! – indultam közelebb, de hiába. Vadul magára rántotta a nadrágját, és elment.

Tudtam, hogy ez olyasmi lesz, ami miatt majd sokáig haragszik. Utánaindultam, méterekkel mögötte kullogtam, mint egy megszidott gyerek. És ezt látják is, éreztem, a járókelők, hogy engem most büntetnek. Igyekeztem a közelébe férkőzni, már szinte egymás mellett haladtunk, csak fél lépéssel járt előttem. A házához értünk. Nem köszönt, nem is nézett rám, csak bement, és becsukta a kaput maga mögött. Otthagyott az utcán szerencsétlenül, megalázva. A szomszéd öregasszony egy padon ült a háza előtt, gátlástalanul figyelte a jelenetet, mindent látott. Eszter már otthon volt, a konyhában kávéscsészékkel és kiskanalakkal csörömpölve mesélte, hogy mi volt a hangversenyen. Harmadik lett, az nagyon jó. Sorolta, hogy ki volt a zsűri, híres zenészek. Senkit sem ismertem. Barni is ott volt, nézte őt a fekete nézőtérről, elbújva az emberek között.

*

Azon gondolkodtam, hogy mivel tudnám kiengesztelni Mártit. Tudtam, hogy biztosan vár is valamit, valamilyen egészen őszinte, szívből jövő bocsánatkérést. Meg még mást is, lassan bukdácsoló, szégyenlős félmondatokat, amikben mégis benne van a lényeg: hogy sajnálom.

Levente odajött mellém, nekidőlt a falnak, és rágyújtott. Csak hosszú próbálkozás után sikerült, mert addigra már mindenből kettőt látott. De végül is az a lényeg, hogy csak meggyulladt valahogy az a cigaretta, és Levente élvezhette, ahogy füstöl.

– Kérsz? – kérdezte. Mindig megkérdezi, és mindig mondom, hogy nem. Az alacsony mennyezet alatt egyre ködösebb lett a levegő. Jó lett volna kinyitni az ablakot, de senki másnak nem jutott eszébe, én pedig nem akartam magamtól ilyen jellegű döntéseket hozni. Melegem volt, és éreztem, hogy elgyengültek a végtagjaim. Az volt az érzésem, hogy mindjárt összecsuklik a lábam, és elterülök a földön, ha bárki hozzám ér. Haza kellene mennem, nem jó itt. Soha nem volt jó Tamásék között.

Estefelé találkoztunk Leventével. A Kristály-tóhoz voltunk hivatalosak. Nehogy azt hidd egy percre is, hogy azért hívták Kristály-tónak, mert olyan gyönyörű kristálytiszta vize volt. Kristályokról meg tisztaságról szó sincs.

Már akkor sem értettem, mit keresek Tamásék között. Csak azért voltam ott, mert Levente hívott, de hogy mi a fenének, azt nem tudtam. Hogy hozhatom Mártit is, azt üzenték. Akkor már világossá vált: Márti miatt. És úgy gondoltam, lehetetlen, hogy ezek után ne menjünk el, és ne mutassuk meg Tamásnak, hogy hiába a nagy igyekezet. Hogy nem olyan könnyen megy az, elszédíteni Mártit. Mártit, ő! – ezt akartam vele éreztetni. Írtam is Mártinak, hogy meghívást kaptunk, ő pedig órákkal később válaszolt, hogy jön, de hozza magával Bernadettet is. Duzzogtak a nyomtatott betűk a kijelzőn, duzzogva írták őket.

Az utcán nem voltak emberek, csak néhány madár csicsergett még mindig. Egyszer csak hangos kapunyikorgást hallottunk, Márton jött ki, talicskát tolt, tele szarral.

Meglátott minket, biccentett. Elhallgattunk, megsajnáltuk. Egész addigi életünkben körülbelül három mondatot váltottunk Mártonnal – beleszámítva a tegnapit –, nem tudtunk róla sokat, csak annyit, hogy idős szülei vannak, és hogy mindig volt vele valami probléma az iskolában, amikor még ugyanoda jártunk. Nem volt házija, nem volt könyve. Nem volt pénze könyvre. Utálták érte, pedig sajnálniuk kellett volna. De másnak sincs több, könyve pedig azért mégiscsak van.

– Hallod – szóltam oda neki –, nem akarsz velünk jönni?

Levente oldalba bökött, minek hívod, motyogta. Márton megtorpant, leengedte a talicskát.

– Minek? – kérdezte.

Levente majdnem elröhögte magát, de belekönyököltem.

– Iszunk, beszélgetünk – mondtam. – Gyere, ha akarsz, ott leszünk a tónál.

A sarkon kellett volna találkoznunk Mártival és Bernivel, de hiába vártunk, nem jöttek.

– Hátha ott vannak már – mondta Levente, és igaza is lett.

Legalább szólhattak volna, gondoltam. Tamásék a tó távolabbi partján ültek, messzire elhallatszott a hangoskodásuk. Egytől egyig irigyek voltak rám, amiért Mártival jártam. Mindannyian szerelmesek voltak belé, de közben valahogy az volt az érzésem, hogy tartanak is tőle. Márti előtt mindegyikük esetlennek és túl gyerekesnek tűnt. Saját magamra gondoltam, ahogy kullogtam utána elázva, félmeztelenül, lógó végtagokkal.

Tamás egyik oldalán a haverjai ültek, Márk és a dadogós Bandi. Velük szemben Márti és a barátnője ültek, Bernadett, a dagi, szőke lány. Márti rajtam tartotta a szemét, mint egy csendes megfigyelő, de nem szólt semmit, még csak nem is mosolygott. Nem tudtam odaülni mellé, nem volt körülötte hely.

– Jaj, hát Petivel mi már találkoztunk máma! – vigyorgott Tamás. Tenyérbemászó feje volt.

El akarta mesélni mindenkinek, hogy milyen filmbe illő körülmények között futottunk össze. Kérdezte, hogy mit vettem ki, valami tudományost? Ja, hogy A gólyakalifát? Tudja is, hogy ki írta. Aztán várta, hátha majd befejezem én. Nem fejeztem be, rossz nevet mondott. Kijavítottam, a többiekből kibuggyant egy tétova nevetés. Csak Bandié nem volt tétova, ő úgy felnyerített, mint egy majom. Nagy tokája volt, ritka haja, mintha jóval idősebb lenne, fogai között nyári szünet. Tamás is röhögött, nem akadt ő fenn az ilyesmin. Még beszélgetett is volna velem, ha el nem megyek onnan.

Mártihoz léptem, leguggoltam mögötte, és az ölébe csúsztattam egy tábla csokit. „Čokočanji”, ezt írta rajta. Azt hittem, elneveti magát, ha meglátja, hogy a saját családja cukrászdájából való csokival lepem meg. De úgy tett, mintha nem is látná azt, hogy Čokočanji. Hamar rájöttem, hogy ez elcsépelt ötlet volt. Ilyen csokija van annyi, amennyit akar, vehettem volna valami érdekesebbet. Ne haragudj, mondtam nagyon halkan. Nem tudtam eldönteni, hogy hallja-e. Nyugodt volt, hideg. Érdeklődés nélkül nézte az ismerős ezüst papírt. Nem nézett rám, mintha ott sem lennék. Nem mertem hozzányúlni, nehogy ne engedje, és valaki meglássa, hogy ügyetlenkedem.

Hallgattam Tamás barátainak a marhaságait. Bandi megismerkedett egy „bomba csajjal”, és hiába mondja neki, hogy ő még nem áll készen egy kapcsolatra – jaj, az érzékeny lelke –, a lány egyszerűen „bele van bolondulva”.

– És van ennek a lánynak neve is? – szólalt meg Levente.

– Mostan nem akarom megmondani – ellenkezett, zavarában erősen dadogva. – El se hinnétek. Még nagyon új ez az egész, és tudjátok, hogy van ez…

– Tudjuk, tudjuk – bólogatott Levente, és megint nevettünk, mert mindenki pontosan tudta, hogy van ez.

– Szóva’ csak aszondom, hogy nagyon új még ez – folytatta, de Levente megint beleszólt, hogy tudjuk, tudjuk, és többet nem hallottunk a titokzatos lány felől.

De Márk sem maradhatott sztori nélkül. A múlt héten el akart menni a szabadkai piacra horgászfelszerelést venni, de az apja nem engedte, mert sok a cigi mostanába’. Megállás nélkül simogatta a karjait, hogy mindenki azokat nézze. Gondolom, Mártiék fejét akarta elcsavarni, de az ő fejüket nem lehetett elcsavarni csak úgy.

– Kanizsán is van horgászüzlet – szólt közbe Bernadett, aznap este először, de nem volt időm kicsodálkozni magam, mert megérkeztek Regináék. Márkás ruhákban jártak, mint Márti, de rajtuk ez valamiért másként hatott, hivalkodóan. Az egész megjelenésük hamis volt, nem valódi. Márti nem tudta elfelejteni, hogy az iskolában egyszer sírtak egy prezentáció alatt, ami a teknősbékákról szólt, hogy elpusztulnak tömegével a szennyezés miatt. Utálta őket miatta, mert jól tudta, hogy ezek mögött a látványos kitörések mögött nincsen semmi, mert minden egyes nap zörögnek a műanyag zacskóktól, majdnem minden hónapban vesznek új szilikontokot a telefonjukra, és otthon halmozzák a távoli országokból származó, egyenként nejlonba csomagoltan érkezett ruhákat. Mindenki mosolyogva üdvözölte őket, mert ebből az ellenszenvből jobb volt semmit sem kimutatni. Regina jajgatott, hogy mindenki a földön ül. Erre Tamás gálánsan levetette a bőrkabátját, hogy a barátnőjének legyen mire ülnie. Ettől minden lány el volt ájulva, kivéve egyet. Tudod, ki nem volt elájulva? Hát, Márti nem volt elájulva.

– Márti, a kabátomat? – ajánlottam halkan, hogy csak ő hallja.

– Ide, a Louis Vuitton seggem alá, légy szíves – mondta. Örültem, hogy nem hagyta a mondatomat a levegőben lógni.