Lisa Graf

DALLMAYR
Egy dinasztia születése

Kossuth Kiadó

Tartalom

1933

1934

1935

1936

1937

1938

1939

1940

1942

1945

Utószó

Irodalomjegyzék

Impresszum

„Ha fájdalom ér, mindig megkettőzött

élni vágyás lesz úrrá rajtam,

beletörődés valójában soha.”

– FANNY REVENTLOW grófnő

(1871–1918)

1933

– Lotte? Lotte!

Lotte sokáig nem hallotta meg, hogy Paul szólt neki, mert elmélyülten magyarázta egy hölgy vásárlónak, mit kell tennie a fehér szarvasgombával:

– Reszelje egészen finomra, és a reszeléket teljes egészében használja fel – magyarázta Schülein kereskedelmi tanácsos feleségének, aki olyan közel nyomta az orrát az értékes gumóhoz, mintha magába akarná szívni az illatát. Most azonban felemelte a fejét, amelyen nagy, régimódi kalapot viselt.

– Nem magára vár a férje? – kérdezte.

Lotte, amint meglátta, hogy Paul két bőrönddel áll az ajtónál, a fekete Mercedest is észrevette odakint a bejárat előtt. Ajjaj, egészen megfeledkezett az időről! Már valóban ilyen késő van? Amikor aztán újra Paulra nézett, a szemöldöke között a mély ránc elárulta, hogy a férje bosszús.

– Jövök! – kiáltotta oda neki.

– A taxi megvár, kedvesem – válaszolta Paul, és letette az ajtóban a bőröndöket –, a vonat azonban nem olyan gáláns. Szigorúan menetrend szerint közlekedik, és nincs tekintettel az én nejemre.

Lotte el akart szabadulni, és intett az egyik eladónőnek, hogy foglalkozzon Schülein asszonnyal.

– Csakhogy a férjem nem szereti a rizst – jegyezte meg a vevő sértetten, amikor Lotte elfordult tőle.

– Nem akar legalább megpróbálkozni egy finom szarvasgombás rizottóval? – Lotte még egyszer a hölgyhöz fordult. – Ha nem, készítsen neki burgonyapürét, és szórja meg a lereszelt fehér szarvasgombával. Okvetlenül hívja fel azonban a figyelmét, hogy ínyencség van előtte. Nehogy még azt higgye, hogy a reszelék valami krumplihéj vagy más hulladék. Nekem viszont most sajnos el kell köszönnöm Öntől – mondta udvariasan.

– Hová lesz az út? – szólt még utána a tanácsosné.

– Fel északra, Brémába és Bremerhavenbe – felelte Lotte.

A választ már nem hallotta, mert Paul felé nyújtotta a kabátját, de ő megrázta a fejét. Nem fog a hétköznapi fekete kabátjában utazni, amit már második vagy harmadik éve hord.

– Mindjárt jövök – mondta Paulnak már a lépcsőn felszaladva –, csak másik kabátot hozok magamnak.

– Lotte, kérlek! – hallotta maga mögül a férje esdeklését, de nem lehetett tekintettel rá.

Paul mindig kínosan ügyelt a pontosságra, és a vasútállomásra sem az utolsó pillanatban akart kiérni, hanem a vonat indulása előtt egy órával. Lotte most inkább nem számolta ki, mennyi ideje van még. Már mindent összekészített a gardróbban. Kinyitotta a szekrényajtókat, kivette a finom gyapjúból készült, karcsúsított és válltöméses zöld kabátot, belebújt, aztán összekapcsolta a nyakán a rókaprém gallért, amely csodásan illett a vörös hajához. Mindezt az új kalapja koronázta meg, amely valójában szürkészöld filcsüveg volt a hátulján fekete bársonydíszítéssel és kissé merész tolldíszítéssel.

Ha így megy át a bolton, feltűnést fog kelteni. Hogy venné ki azonban magát, ha a kezében vinné a drága kalapot? Úgyhogy feltette, megigazította körülötte a vállig érő haját, még egy utolsó pillantást vetett a tükörbe, aztán elindult. A csatos új cipője a bőröndben volt, a hosszú útra azonban azt vette fel, amelyiket már kitaposott, mert az egy hosszú nap végén az üzletben is mindig kényelmesnek bizonyult.

Miután átöltözve lejött a lépcsőn, a boltban egy pillanatig csend lett. Ha ez egy másik, átlagos bolt lett volna, és nem a különleges Dallmayr, a vevők közül egy férfi talán elfüttyentette volna magát. Így azonban a vásárlók és az alkalmazottak igyekeztek nem túlságosan feltűnően bámulni, mégis mind az elegáns főnökasszony után néztek. Paul már betette a bőröndöket a taxiba, és kinyitotta Lotténak az ajtaját. A szemöldöke közül eltűnt a ránc, a szemében őszinte csodálat volt.

– Madame – mondta vigyorogva, és meghajtotta magát –, most már beszállás, de gyorsan!

– Hol van Gregor? – jutott egyszeriben Lotte eszébe. – Ki akart jönni velünk a pályaudvarra.

– Akart – válaszolta Paul –, de a fiunk őuraságát nem eresztette a meleg ágy. Jó utazást kívánt nekünk, téged pedig szívélyesen üdvözöl.

– Schüleinnével foglalkoznak, ugye? – kérdezte Lotte.

– Baumer kisasszony a gondjaiba vette, és mindent még egyszer elmagyarázott neki. Megnyugodhatsz. Megkérdezte tőlem, hogy tengeri levegőt akarunk-e szippantani odafent északon.

– Mit válaszoltál?

– Azt, hogy inkább kávéillatot. És hogy nemsokára már a saját kávénkat fogjuk pörkölni Münchenben, valódi Dallmayr kávét. Alighanem azt hitte, hogy viccelek vele.

Lotte megcsóválta a fejét.

– Meglep, hogy üzleti titkot fecsegsz ki. A Mama arra tanított minket, hogy ne igyunk előre a medve bőrére. Már elfelejtetted?

– Hogy felejthettem volna el? – kérdezte Paul. A taxi a Neuhauser utcán haladt velük, amelynek a végében már feltűnt a Neuhauser kapu és mögötte a Stachus. – Édesanyámnál nagyobb titkolózóval soha életemben nem találkoztam. Micsoda perpatvar lett abból, amikor rájöttünk egy újabb titkos tervére! Emlékszel?

– Hát persze. Hermann mindig szörnyen dühös lett, és kész örökkévalóság volt, mire megbékélt édesanyátokkal.

– És mit hagyott ő ránk? – kérdezte Paul, amikor a taxisofőr a Stachusnál hirtelen a fékbe taposott, hogy megadja az elsőbbséget egy villamosnak. – A Goldach-birtokot, ahol a bátyám évtizedek óta boldogan él a családjával, és gazdálkodik földesúrként.

– És a csodálatos üzletet a Diener utcában, a pompás házat a sárga homlokzattal és az elegáns, félköríves ablakokkal. Már most hiányzik nekem – sóhajtotta Lotte. – Therese szépen rendben tartotta a házait.

– Mi pedig becsülettel igyekszünk, hogy mindent megőrizzünk, és ha lehet, még gyarapítsunk is – mondta Paul. – Ahogy illik. De tudod, mi az, ami még jobb? – Lotte várakozón nézett a férjére. – Hogy most együtt utazunk. Örülök, hogy melletted lehetek.

– Hogyhogy? – kérdezte Lotte.

– Úgy festesz, mint egy londoni, nem is, mint egy párizsi hölgy, olyan elegáns és kifinomult vagy. Nem tudok betelni a látványoddal. – Paul végigsimított a felesége prémgallérján. – Egyáltalán megcsókolhatlak még?

– Ó, hogyne! – válaszolta Lotte, és megfogta a kalapját, miközben előrehajolva a férje csókját várta.

Lotténak csak a taxiból kiszállva tűnt fel, hogy nagyon hideg a fagyos januári reggel. Miután a taxik sora között átnyomulva bementek a müncheni főpályaudvar csarnokába, még ott is olyan hideg volt a levegő, hogy a szájuk előtt kis leheletfelhő lebegett, mint minden utasnak. A pénztárcsarnok egyik oldalán már várta őket a család többi tagja. Hermann afféle vezérürü volt, és nagyon izgatottnak tűnt. Pedig ő nem is utazik, csak a feleségét kísérte ki a vonathoz, gondolta Lotte. Természetesen Johanna is itt volt, hogy elbúcsúzzon az édesanyjától. Mennyi idős is már? – találgatta Lotte a sportos fiatal hölgyet nézegetve. Huszonöt? Kockás kabátot viselt, amely alól kikandikált az egyszerű szoknyája szegélye. Johanna dolgozó nő volt, gyakorlatias, talpraesett, természetes. Vidéki lány. Az öltözködés nem érdekelte.

– Lotte néni, úgy festesz, mint egy manöken egy divatlapban – mondta azért üdvözlésül.

– Fantasztikus vagy, Lotte! – tett rá még egy lapáttal az anyja, Sonia. – Bárcsak nekem is olyan jó ízlésem és remek érzékem lenne a szép ruhákhoz, mint neked!

Lotte hízelgőnek találta a dicséreteket, de fürkészőn körbenézett.

– És Johann hol van? Talán ő is elaludt, mint a mi Gregorunk? – kérdezte.

– A fiunk őkegyelmessége szokása szerint vagy az utolsó pillanatban érkezik majd, vagy el sem jön. Nem ez lenne az első eset.

– Ugyan már! – mondta Sonia csitítóan. – Johann biztosan előkerül, majd meglátjátok.

Hermann kétkedő maradt.

– Az, hogy a ti fiatok elaludt, nem akkora baj. Nem maradtok örökre Brémában. Soniára azonban hosszú hajóút vár a Kanári-szigetekre, úgyhogy a fia kivételesen megjelenhetne, hogy elköszönjön tőle.

– Én sem maradok ott örökre – próbálkozott Sonia a béketeremtéssel. – Úgy csinálsz, mintha vissza se akarnék jönni.

– Sosem lehet tudni – mondta Hermann.

– Ne fesd mindjárt az ördögöt a falra, Papa! – szólt közbe Johanna. – Johann-nak biztosan közbejött valamilyen fontos dolog. Most pedig menjetek, különben lemaradtok a vonatról és a Mama a hajójáról is!

Sok más utassal együtt elindultak a peronokhoz.

– Miért mentek valójában Brémába? – kérdezte Johanna.

– Kicsit körülnézünk ott – válaszolta Paul.

– Azt hallottam, hogy be akartok szállni a kávéüzletbe – mondta Sonia –, de hát nem árultok már régóta kávét?

– Persze, árulunk, de be akarunk kerülni a kávépörkölők közé, hogy a jövőben saját keveréket tudjunk előállítani – felelte Paul.

– Itt, Münchenben? – kérdezett vissza Johanna, s miután Paul bólintott, az édesapjára nézett. – Te tudtál erről, Papa?

– Persze – válaszolta Hermann.

– És miért nem szóltál semmit? – értetlenkedett Johanna.

– A közelgő utazás izgalmai közepette megfeledkezhettem róla – vallotta be az apja.

– Megfeledkeztél? – Johanna kétkedőn ingatta a fejét. – És ki fogja végezni a pörkölést? Van valaki a cégnél, aki ért hozzá? – fordult újra Lottéhoz és Paulhoz.

– Nincs – válaszolta Lotte. – Azért is utazunk északra, mert ott vannak a pörkölésben jártas szakemberek.

– Akkor sok sikert kívánok nektek ahhoz, hogy találjatok egy kávéspecialistát Münchenbe – mondta Johanna.

Már a peronokhoz értek, Hermann pedig újra meg újra körbenézett.

– Johann mindjárt itt lesz – nyugtatta a lánya.

Hermann úgy vonult a kis csapat élén, mintha egyedül ő tudná, melyik vágányról indul a vonat Brémába. Nemet mondott arra, hogy elkísérje a feleségét a Kanári-szigetekre. Valakinek a Goldach-birtokon is maradni kell, hogy kézben tartsa a dolgokat, állította. Paul azonban úgy sejtette, hogy a bátyja nem érzi magát elég egészségesnek egy hosszú utazáshoz. Időnként rendetlenkedett a szíve, és gyakrabban kellett pihenőt tartania, mint korábban. Lotte ezt a korával indokolta: a maga közel hatvan évével már valóban nem fiatal, de még nem is igazán öreg, gondolta Lotte.

Johanna lábujjhegyre állt, és körbenézett az indulási csarnokban, ahol a mozdonyok füstje megrekedt az üvegtető alatt, és az emberek a vonatokhoz siettek. Szombat reggel van, hová indulhat ez a sok ember? – találgatta. Többeken hátizsák lógott, néhányan pedig síléceket vittek a vállukon. Ők feltehetően a Tegernsee és a Schliersee körüli hegyekbe tartanak.

– Nézzétek csak! – kiáltott fel hirtelen. – Nem ő az ott?

– Ki? – kérdezte Lotte.

– Hát Johann!

Az indulási csarnok másik végében emberek kisebb csoportja állt egy ládákból rögtönzött és fehér abrosszal letakart oltár előtt. Mögötte egy pap állt két ministráns között.

– Az meg nem az a bolond atya? – kérdezte Hermann.

– Ha Mayer atyára gondolsz a Bürgersaal-templomból, akkor ő az. Mit csinálhat kora reggel a főpályaudvaron?

– Úgy tűnik, mintha misét tartana – mondta Lotte.

– Johann mesélt nekem erről – kapcsolódott be Johanna. – Mayer atya azt mondja, ha az emberek nem mennek el hozzá a templomba, akkor majd ő jön el hozzájuk. És ha a hétvégén a hegyekbe mennek a síelni, a pályaudvaron fog misét tartani nekik. Így nem élhetnek azzal a kifogással, hogy korán el kellett indulniuk.

Az egyik ministráns, aki eddig az oltár előtt térdelt, most felállt, megfordult, és hirtelen integetni kezdett nekik. Johanna visszaintegetett. Most már Lotte is rájött, ki az, és amikor a sógorára nézett, Hermann arcán örömöt nem látott, csakis keserűséget. Lotte sejtette, mi az oka: Johannból nem lett kereskedő, de mezőgazdász vagy erdész sem, ahogy az édesapja szerette volna, hanem Isten szolgája. Johann már régen meghozta a döntését, de Hermann még mindig nem igazán tudott megbékélni vele.

– Na látod! Megmondtam, hogy eljön, hogy elbúcsúzzon tőlem – mondta Sonia, és megfogta a férje kezét.

Neki nem volt gondja a fia hivatásával. Szerette és elfogadta Johannt olyannak, amilyen.

Mi lenne, ha a mi fiunk is más foglalkozást választana ahelyett, hogy kereskedő lesz? – gondolta Lotte. Gregor éppcsak betöltötte a tizenhetet, és még iskolába jár. Ki tudja, mit hoz a jövő? Azt azonban, hogy a fiuk pap akarna lenni, Lotte sehogy nem tudta elképzelni. Gregort az iskolán kívül a vitorlázórepülő-modelljei érdekelték, amiket épített, a repülős magazinja és némileg a sport. Buzgó templomba járó egyáltalán nem volt.

– A fiunk jobban tenné, ha méltóztatna igyekezni – morogta Hermann. – Különben csak a vonat hátsó lámpái fényét fogja látni, ahogy lassan eltűnik a Hacken hídnál.

Johann azonban a fekete reverendája fölött lobogó, fehér miseingben elsietett a sínek ütközői mellett, az utazók csoportjai között, síléceket és szánkókat kerülgetve, amíg odaért a családjához.

– Nem fázol, fiam? – kérdezte Sonia aggódón. – A füled teljesen kivörösödött.

– Jól vagyok, Anya. Gyapjúsapkával a fejemen aligha ministrálhatnék – válaszolta Johann.

Átölelte a törékeny édesanyját, aki egy fejjel alacsonyabb volt nála, és pajkosan megforgatta.

– Tegyél le! – mérgelődött Sonia. – Ez nem illik egy paphoz.

– Ki mondta? – kérdezte Johann, aztán megcsókolta a húgát.

Régen ők ketten elválaszthatatlanok voltak, emlékezett Lotte, mint két iker. Mára mindketten felnőttek. Miközben azonban Johanna még mindig a Goldach-birtokon él, állatorvosként dolgozik, és alighanem vidéken is marad majd, az egykor koraérett, megfontolt Johann Münchenben él.

Apa és fia kissé hűvösen üdvözölte egymást. Kezet szorítottak, és Hermann kissé esetlenül megveregette Johann vállát. Nem tudta átugrani a saját árnyékát. Megölelhetnéd a fiadat! – gondolta Lotte, aki szörnyűnek találta ezt a távolságtartást apa és fia között.

– Menjünk! – mondta Hermann. – A vagonotok kissé előrébb van, nehogy még lemaradjatok a vonatról.

Johann átkarolta az édesanyja vállát, a másik oldalról Johanna karolt bele. Így vonultak a vagon ajtajához, amihez Hermann vezette a kis csapatot. Amikor eljött a búcsú ideje, Johann a mutatóujjával keresztet rajzolt az édesanyja homlokára, és megáldotta a rohanó utazók között, akik idegesen a vagonjukat keresték.

– Benedicat vos… – hallotta Lotte az unokaöccse halk imádkozását.

– Most már szálljatok fel, mert a végén még nélkületek megy el a vonat! – szólt Hermann figyelmeztetőn.

Ölelések és kézszorítások következtek, majd Hermann gyengéden meg is csókolta a feleségét.

– Gyere, Sonia! – kiáltott le Paul már a vonatról, miután Lottéval felszálltak.

A forgalmista, kezében az indító tárcsával, már a peronon állt. Hermann segített felszállni a feleségének. Sonia még egyszer integetett, aztán a vasutas becsukta mögötte a kocsiajtót, és felemelte a tárcsáját. A szerelvény pedig pöfögve elindult.

– A táskám! – sikította Sonia, miután az ablakhoz lépett.

A csíkos szíjakkal átkötött, barna bőrtáska ott maradt a peronon. Johann villámgyorsan kapcsolva felkapta, és együtt kezdett futni a mozgó vonattal.

– Fejeket behúzni! – kiáltotta, aztán meglendítette a táskát, és behajította a nyitott ablakon.

A szerelvény hosszú füttyszó után elhagyta a pályaudvart. Paul felhúzta az ablakot, Sonia pedig zsebkendőt húzott ki a ruhája ujjából, hogy amíg senki sem látja, gyorsan megtörölje a szemét.

Szóval, ilyen az észak – gondolta Lotte a Hillmann, Bréma egyik legjobb szállodájának az ablakánál állva. A második emeletről a forgalmas utcára nézett le. Konflisok és autóbuszok végtelennek tűnő oszlopa szállított utazókat a pályaudvarra, és onnan az Óvárosba. Előtte jobbra az egykori városfal megmaradt sáncai zöldelltek, mert szép parkot alakítottak ki belőlük. Előző nap elkísérték Soniát Bremerhavenbe, a hajójához. Hermann sajnos nem jött vele, így egyedül kellett a hosszú útra indulnia, és nem lehetett tudni, lesz-e Hermann-nak még egyszer alkalma arra, hogy viszontlássa a szigeteket és a felesége szüleit. Azt mondta, nem hagyhatja magára a Goldach-birtokot, noha Johanna felajánlotta, hogy mindent rendben tart. A birtokon ráadásul intéző is élt, de Hermannt ez sem tántorította el a döntésétől. Sonia elárulta Lotténak, hogy a férje csak ürügyül használja a gazdaságot. Valójában a szívével vannak gondok, mint annak idején az édesapjának is, és ezért nem mer vállalkozni a hosszú útra. Sőt lehet, hogy a tengertől is fél, gondolta Lotte. A családban sokszor szóba került, hogy Hermann egykor még fiatalemberként, a Kanári-szigetekről Lisszabonba tartva kis híján hajótörést szenvedett.

Sonia olyan bizonytalanul tette egyik lábát a másik elé a hajóhídon, hogy Lotte már attól tartott, hogy a végén még a maradás mellett dönt. Mielőtt azonban végleg eltűnt volna a hajó gyomrában, még előhúzta a zsebkendőjét, hogy bátortalanul integessen feléjük.

Lotte, még mindig az ablaknál állva, hirtelen egy meleg testet érzett hátulról hozzá simulni, és két kar fonódott a derekára.

– Mit csinálsz te itt? – kérdezte Paul, és a hangja olyan volt, mint Gregoré, amikor reggel álmosan jelent meg a reggelinél. – Még nagyon korán van, éjnek évadja – dünnyögte, és közelebb húzta magához a feleségét.

Lotte csak most érezte meg, hogy a szobában hideg van, ő pedig mezítláb áll az ablaknál.

– Csukd be az ablakot! – suttogta Paul, aztán ölbe vette Lottét, és az ágyhoz vitte. – Fázhatsz, mint a kutya.

– Miért fáznak mindig a kutyák? – kérdezte Lotte.

– Csússz arrébb! – mondta Paul válasz helyett. A meleg kezével hamar felmelegítette a feleségét, még Lotte lábát is.

Amikor reggeli után átmentek az előcsarnokon, és egy libériás boy kinyitotta nekik a magas szárnyas ajtót, Lotte egy pillanatig a brémai társaság elegáns hölgyének érezte magát. Badarság! – gondolta azonnal. Ő egy müncheni kereskedő felesége és évek óta tapasztalt üzletasszony. A tanulóidejét a Diener utcai Dallmayrban töltötte. Amit ma tud, azt mind az anyósának köszönheti. Therese kiváló mester volt, kevésbé elnéző, inkább szigorú, legalábbis komoly. Mindig törekvő és előretekintő, még idős korában is. Lottét kezdettől fogva szerette, becsülte, és az együtt töltött évek alatt mindig jól megértették egymást.

– Elmerengtél? – kérdezte Paul, és belekarolt a feleségébe. – Ha még sokáig ácsorgunk itt, egy portás ki fog tessékelni minket. Elálljuk a bejáratot.

– Bocsánat! – mondta Lotte, és megrázta a vörös fürtjeit, amelyekbe már ősz szálak vegyültek, sőt a jobb füle fölött egy tincs már majdnem teljesen fehér volt, de Lotte csatokkal mindig gondosan elrejtette.

– Miről álmodoztál? Remélem, rólam – kacsintott rá Paul.

– Münchenre és az üzletünkre gondoltam. Hogy milyen régen vagyok már ott, és hogy megöregedtem.

– Ki, te? Ugyan, drága Lottém, emiatt ne aggódj! Te minden nappal csak szebb és bölcsebb leszel.

Legfőképpen őszebb – gondolta Lotte. Magán érezte Paul pillantását, és megpróbálta az ő szemével látni magát. A férje mindig csak arra koncentrál, amit szépnek talál benne: a vékony derekára, a dús hajára, a gödröcskékre az arcán, amikor nevet. Szorosabbra kötötte magán a zöld gyapjúkabátja övét, és összehúzta a nyakán a rókaprém gallért, amely a vöröses csillogásával nagyon jól illett a harangkalapja alól kilátszó haja színéhez. Belekarolt a férjébe, és a bokacsizmája sarka kopogott az aszfalton, amikor az Óvárosba indultak. Úgy döntöttek, nem szállnak taxiba, hogy minél többet lássanak ebből az északi városból. Városnézéshez egy nyitott autóban még túl hideg volt.

A brémai házak – Lotte benyomása szerint – inkább lefelé terjeszkedtek, mint széltében. Az utca felé keskenyek voltak, és a bejáratuk nem egy szintben volt a járdával, hanem egy kőlépcsőn lehetett elérni, míg az alagsor ablakai az utca feléig értek. Azon a lenti bejáraton jártak ki és be a szolgálók, a főlépcsőt csak az uraságék használhatták. Némelyik háznak erkélye volt, másoknak üveg szélfogója vagy télikertje. Azokban a házakban természetesen a Hanza város előkelő polgárai laktak.