Szendi Gábor

Isten az agyban

részlet

Budapest, 2021

Copyright © Szendi Gábor, 2008
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2008
Minden jog fenntartva!

Olvasószerkesztő: Rácz I. Péter
Borítóterv: Nagy Norbert
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 498 5

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

I. A halántéklebeny történelmet ír

Bevezető, amelyet ezúttal nem kéne átugrani

Ez a könyv a hitről szól. A hitről – a tudomány nézőpontjából. Szirupmentesen, de remélhetőleg annál izgalmasabban. Hit persze sokféle van, de hit nélkül nincs teljes élet. A hit azonban nem feltétlenül istenhitet jelent. „Isten meghalt”, üzente Nietzsche Zarathustrán keresztül, s az istenekkel a tragédia is meghalt, mondta George Steiner A tragédia halálában1. Az istenfogalom sokunknak már nem elfogadható, mások számára viszont átélhető és kézzelfogható realitás. Ez a könyv nem arról akar szólni, mi választja el az istenhívőt az ateistától, hanem arról, mi köt minket össze. Ami közös bennünk, az a hitszükséglet. Az ember hittörténetének tanulmányozása, vagy a könyvben ismertetett tudományos kutatási eredmények egyaránt azt bizonyítják, hogy a hit előrehuzalozottan ott van agyunkban, s az emberi lélek úgy tűnik, akkor tud hatékonyan működni, ha a hit mozgatja. A hit mindent átható jellege meghatározza egy ember gondolkodását, viselkedését, érzéseit. Hit nélkül nincsenek célok, nincs erkölcs, hit nélkül az ember csak vegetál. A hit mindenki beépített gyári tartozéka, mondhatni alapfelszereltség. A kérdés az, hogy sikerül-e beindítani a hitprogramot valakinek az élete, neveltetése során. Hit sokféle lehet. Az emberi értékek felől nézve nem biztos, hogy jogos az a felosztás, miszerint vannak istenhitek és nem-istenhitek. Sokkal fontosabbnak érzem azt a kérdést: mennyire öncélú vagy közösségi célú a hit. Az a hit, amely reggeltől estig csak egy isten öncélú imádatra épül, az én szememben nem sokat ér, mert nem az emberért van. De amikor Teréz anya Isten nevében a szegényeken segített, vagy amikor sok keresztény a nyilas korszakban Isten nevében zsidókat bújtatott, az előtt a hit előtt meg kell hajolnunk, mert minden igaz hit közvetlenül, vagy istenen keresztül az Emberért van. Körösi Csomát a magyarság gyökerének keresése, Einsteint az egyesített mezőelmélet éltette, a zöldeket a Föld megóvása, egy anyát gyermekei felnevelése hajtja – s hadd hozzam szerényen szóba magamat is –, engem most ennek a könyvnek a megírása lelkesít, de emögött egy gyermekkorom óta bennem élő tudásvágy munkál.

A hitet azonban sosem szabad összetéveszteni a tárgyával. A hit igazi lényege mindig az értelem keresése az élet folyamatában. Hinni valami előrevivőben, valami másnak is hasznára levőben – értelmet ad az életnek. A hit mindig túlmutat adott tárgyon, célon, a hitnek mindig van egy általánosabb jelentése: része vagyok egy magasabb értelem tervének, Istennek, a Sorsnak, az Életnek, az Emberiségnek célja van velem. A hit lényege: tartozni valahová. Egy közösséghez, egy eszméhez, egy valláshoz, s tenni azért, azokért, akikhez tartozunk. Terápiás tapasztalataim is azt mutatják, hogy az ember „értelmet kereső állat”, és az emberi szenvedés egyik forrása, hogy valaki nem találja útját élete értelméhez, nem találja meg rejtett „küldetését”, vagyis nincs hite. A hitnélküliség spirituálisan tesz szomjassá, éhessé, magányossá. Nem a nyelv, nem az eszközhasználat, hanem a hit különbözteti meg az embert az állattól.

Ennek a nagy hitszükségletnek megvannak a veszélyei, mert az ember ettől annyira manipulálható. Minden diktatúra létrehozta a saját ifjúsági szervezeteit, lásd Mussolini Farkaskölykök mozgalmát, Hitler Hitlerjugendjét és Kádár kisdobos-úttörő-KISZ agymosodáját. De a hitszükséglet hamis kiélését jelentik számomra az előítéletes vagy szélsőséges ideológiai-politikai mozgalmak, a tudománytalan „gyógymozgalmak” stb. A hamis eszmék különös forrongását figyelhettük meg a 20. században, s ez mindig felerősödik olyan válságkorszakokban, mint amiben manapság mi is élünk. A hamis hitek mindig mások szellemi vagy fizikai megsemmisítését implikálják, az igaz hitek pedig mindig az egyes és egyetemes emberi kibontakoztatását.

Egy lány látomásai

Az Úr 1431. évében február 22-én a Rouen várában megtartott tárgyaláson, második meghallgatásán Jeanne így vallott:

„Amikor először hallottam ezt a Hangot, nagyon meg voltam rémülve. Nyár volt, és delelőn állt a Nap, apám kertjében voltam. Előző nap nem böjtöltem. A Hangot jobb felől hallottam, a templom irányából. Ritkán hallottam ezt a Hangot anélkül, hogy fény ne kísérte volna. A fény ugyanarról az oldalról jött, mint a Hang. Általában véve ez egy igen erős fény volt. Mióta Franciaországba mentem, gyakran hallottam ezt a Hangot.”

A vizsgálók erre azt kérdezték: „Hogy láttad ezt a fényt, mikor oldalt volt neked?”

Erre nem felelt, valami mással folytatta:

„Ha erdőben volnék, könnyen hallanám a Hangot, amely olyan ajkakból érkezik hozzám, amelyet mélyen tisztelek. Úgy gondolom, Isten küldte ezt nekem. Amikor harmadszor is hallottam, megértettem, hogy egy Angyal Hangja. Ez a Hang mindig vezetett engem, és én mindig megértettem ezt: arra utasított, legyek jó és járjak gyakran templomba; azt mondta, menj Franciaországba. Azt kérdezik, miféle alakban jelent meg ez a Hang nekem? Erről többet nem fognak hallani tőlem most. Azt mondta a hang, hetente kétszer-háromszor is: Franciaországba kell menned! Apám nem tudott semmit tervemről. A Hang azt mondta: Menj Franciaországba. Nem maradhattam tovább. A Hang azt mondta: Menj és szabadítsd fel Orléans-t az ostrom alól. Menj!, tette hozzá, Robert de Baudricourt-hoz, Vaucouleurs kapitányához: ő ad majd kíséretet. …Amikor megérkeztem, felismertem Robert de Baudricourt-t, bár soha nem láttam őt azelőtt. Azt mondtam Robert-nek: Franciaországba kell mennem. Kétszer elutasított, nem hallgatott meg, de harmadjára fogadott és embereket adott. [A kapitányt az győzte meg, hogy a lány megjósolta, a dauphint nagy baj fogja érni Orléans közelében, s hamarosan jött a hír, hogy az angolok legyőzték a francia és skót seregeket. A lány egyre több embert győzött meg arról, hogy lehet abban valami, amit mond, s végül eljutott egészen az orléans-i hercegig.] …Elmentem a Királyhoz a palotába. Amikor beléptem a terembe, Hangom irányításával felismertem őt a többiek közt, azt, aki felfedte nekem, melyik ő. Azt mondtam neki, menni szeretnék harcolni az angolok ellen. A Hang azt ígérte nekem, amint a Királyhoz megyek, fogadni fog. Az én híveim tudták jól, hogy a Hangot Isten küldte; látták és ismerték e Hangot, ebben biztos vagyok. A Királyom és sokan mások hallották és látták a Hangot, ami velem jött… nem volt nap, hogy ne hallanám a hangot, s nekem nagy szükségem van rá.”

[…]

A vizsgálók erre azt kérdezték: „Mikor hallottad legutóbb a hangot?”

„Halottam tegnap és ma. […] Tegnap hallottam háromszor, egyszer reggeli imakor, egyszer vecsernyekor, és ismét, amikor az Ave Mariára harangoztak este. Gyakrabban hallom őt, mint hogy nem.”2

Nincs hely és idő tovább idézni az orléans-i szűz jól ismert történetét. Jeanne d’Arc tárgyalásáról van szó. A csodálatos 16 éves fiatal lányéról, aki isteni sugallatra oly erőt volt képes adni a franciáknak, hogy végül felszabadították Franciaországot. De Compiegne-nél a burgundiak elfogták, és mivel VII. Károly meglehetősen gyanús motivációtól hajtva nem váltotta ki, Fülöp herceg eladta őt az angoloknak, akik koncepciós perben, hamis vádak alapján máglyahalálra ítélték a kor egyik legigazabb hősét. A szemtanúk szerint Jeanne a lángok közt is Jézust hívta, s a halálában is megőrzött hite oly megrázó volt, hogy a tömegben majd mindenki sírt. Sokan azt mondogatták, hogy a lányt jogtalanul ítélték el. Maître Jean Alepee, Rouen kanonokja sírva mondta: „Isten adja, hogy az én lelkem is oda jusson, ahova hitem szerint ennek a lánynak a lelke jut”. Testét kétszer is elégették, hogy ereklye se maradhasson utána. Később Jean Fleury, Bailly papja elmesélte, hogy a hóhérok legnagyobb megdöbbenésére Jeanne szíve a tűzben nem égett el2. Porrá tört hamvait a Szajnába szórták. Alig több mint húsz év múlva Jeanne-t rehabilitálták, s 1920-ban szentté avatták.

Rehabilitációja óta, különösen az elmúlt száz évben, sokan próbálták megfejteni Jeanne titkát. Ha eltekintünk a vallásos magyarázatoktól, az egyik feltevés a skizofrén hallucináció volna. Ám Jeanne rendkívül összeszedett és tiszta gondolkodású volt. Komplex hallásos és vizuális élményeinek másik magyarázata a temporális (halántéklebeny) epilepszia 3 4. Vajon mi köze a temporális lebenynek az isteni hangokhoz és látomásokhoz?

Ezt az izgalmas kérdést járjuk körül e könyvben a neurológia és az agykutatás eszközeivel, érintve számos egyéb misztikus jelenséget, mint például a Krisztus sebeit magukon viselő stigmatizáltakat, a halálközeli élményeket, az imával való gyógyítást és a különféle paranormális jelenségeket, mint például az ufójelenséget. De egy dolgot végig ne feledjünk: nem trónfosztani, hanem megérteni akarjuk a hitet, amely az emberi létezés nélkülözhetetlen része.

A neuroteológiáról

Akár hívő valaki, akár ateista, a természettudományos műveltség egy szintjén állva nincs kétsége afelől, hogy az ember lelki jelenségei az agyműködéssel állnak kapcsolatban. Hogy az agy csupán egy bonyolult szerkezet, melyet a beléköltözött lélek működtet-e, mint azt Descartes óta gondolják egyesek, vagy az agy maga teremti meg a lelki jelenségeket, erről nem nyitnék vitát. Egy biztos: lelki jelenségeinket elég jól, egyre inkább össze tudjuk kapcsolni bizonyos agyterületek működési aktivitásával vagy éppen elcsöndesülésével. Erre találták ki az EEG-t (elektroenkefalográf), amely az agysejtek elektromos aktivitását méri a fejre ragasztott elektródákkal (ezért imádják a kopasz kísérleti személyeket) és egy rakás agyi képalkotó eljárást, mint például a CT (komputer tomográf), a PET-et (pozitron emissziós tomográf), az MRI-t (mágneses rezonanciás képalkotás) és ennek funkcionális változatát, az fMRI-t. A lista nem teljes, de a képalkotó eljárások lényege, hogy valami módon láthatóvá teszik, éppen mely neuronok dolgoznak keményen és melyek pihennek, vagy – amikor csak az agy szerkezetére vagyunk kíváncsiak, például hogy van-e valahol sérülés, sorvadás, akkor – egyfajta röntgenfelvételt készítenek. Az „agymunka” mérésének egyik módszere, hogy gyorsan lebomló radioaktív cukrot adnak a vizsgálati személynek, és amely agyterület lázasabban dolgozik, az több cukrot fog fogyasztani, s ettől jobban fog sugározni (PET). Ha csak az agy felépítésére kíváncsiak, akkor például erős mágneses térrel megbirizgálják a hidrogénatomokat, melyek víz formájában ott vannak minden sejtben, aztán mérik a választ (MRI).

Persze itt most nem az agyműködés vizsgálatáról, hanem az agyműködésről szeretnék értekezni, így kihagynám azt az 500 oldalt, amelyet ezek leírásának szentelhetnék. Maradjunk annyiban, hogy az agy működik, és az a kérdés: mit csinál, amikor mi éppen ezt érezzük, vagy azt gondoljuk. És nem is csak úgy általában, mivel ezt a könyvet az agykutatás egy kevésbé ismert és meglehetősen új ágának szentelném, a neuroteológiának. A neuroteológia a vallásos élmények, a hit, a paranormális jelenségek, valamint az agyműködés kapcsolatát vizsgálja. A neuroteológia szigorú értelemben véve nem vizsgálja isten vagy a szellemek létét, önmagában tehát abból, hogy a különféle vallásos, spirituális vagy éppen paranormális jelenségek során következetesen megfigyelhetők bizonyos agyműködésbeli változások, logikailag nem következik sem az, hogy Isten létezik, de az sem, hogy nem. Én speciel ateista vagyok, de remélem, könyvemből ki fog derülni, hogy semmi bajom a hívő emberekkel vagy a parapszichológusokkal, nem akarom őket hitükben megingatni, nem gondolom, hogy a vallás a nép ópiuma stb. Egyetértek Laplace-szal, a franciák Newtonjával, aki mikor Napóleon megkérdezte tőle, miért nem említette egyszer sem csillagászatról szóló könyvében Istent, így felelt: „Uram, erre a hipotézisre nem volt szükségem”. De egyetértek William James filozófussal és pszichológussal is, aki az 1901 és 1902 közt a vallásos élmények különféleségéről tartott híres előadás-sorozatában azt fejtegette, hogy a vallásos élmények szoros kapcsolatban állhatnak neurológiai jelenségekkel, mint például az epilepsziával, de ez nem fosztja meg a vallást jelentésétől5. Viszont nem értek egyet Dawkinsszal, aki biztos nem szeretne engem, mert szerinte ez egy gyáva agnosztikus álláspont. Én viszont nem szeretem Dawkins meglehetősen agresszív 450 oldalas kirohanását6, bár ami ma bizonyos vallási körök részéről Amerikában a tudomány felszámolásáért folyik, az némiképp magyarázza Dawkins dühét.

A neuroteológia tehát arra vállalkozik, hogy megértse a hit, vallási eksztázis, miszticizmus és parajelenségek hátterében álló agyi mechanizmusokat, én meg hogy ezeket a magam tudása szerint előadjam a Nyájas Olvasónak.

Mivel egy ilyen könyvet valahol csak el kell kezdeni, visszamennék a bibliai időkbe, mondhatni egy kis terepmunkára. Itt majd megfigyeléseket teszünk különféle szentek vallásos cselekedeteivel kapcsolatban, és következtetéseket vonunk le a modern agykutatás fényében az ő agyuk működéséről.

A könyv kissé szerteágazó és elkalandozó lesz. Mondhatnám azért, mert így gondolkodom én, de van egy másik indokom is. Egy ilyen természetű könyv sok tudományos vonatkozást is érint, és ha én ezt a tudományos művek didaktikus, rendszerezett stílusában zúdítanám az olvasóra, valószínűleg kiesne a kezéből a könyv. A tudósok hozzászoktak a monotóniához, a tudomány olyan, mint a tevének a sivatag: sok-sok egyforma homokbuckát kell elhagyni, míg egy oázis felbukkan. Most tehát megkísérlem az olvasónak a sivatagot virágzó kertté és élményfürdővé varázsolni. Ha olykor sokallja a bizonyító tényanyagot, nyugodtan ugorjon egyet, nem vagyok sértődékeny. Talán az unalmasság veszélyét is megkísértem olykor a sok-sok izgalmas példa idézésével, de nem szeretném követni sok más népszerű könyv szerzőjének módszerét, akik egy esetleges, szubjektíven értelmezett esetből grandiózus következtetéseket vonnak le a világ működésére nézve.

Egy különös megtérés

Első utunk a kisázsiai Tarsusba vezet, e római fennhatóság alatt álló, fontos földközi-tengeri kikötővárosba, ahol hajdanán Antonius és Kleopátra egymásra leltek, és ahol később, Kr. u. 10 körül, megszületett egy gazdag zsidó család gyermekeként Saul. Saul és szülei teljes jogú római polgárok és jómódú emberek voltak. Saul előtt két út állt, kereskedő lesz, vagy rabbi. Utóbbit választotta, de ehhez először egy szakmát kellett kitanulnia, így lett posztókészítő. Aztán elküldték Jeruzsálembe zsidó jogot tanulni a Hillel Akadémiára. Saul törvénytisztelő római polgár volt, aki oly lelkesen vett részt az akkortájt divatos keresztényüldözésekben, hogy kinevezték vezető rabbinus vizsgálóbiztosnak is. Ne feledjük, ez az a kor, amikor az őskeresztényeket valamiféle Róma és a zsidók ellen lázító, kiirtandó szektának tekintették, akik megzavarják a közrendet és a nyugalmat. Saul kortársa volt Jézusnak, és ha Kepler jól számolta ki a Szaturnusz és Jupiter együttállása alapján Jézus születését, akkor Saul húszéves lehetett Jézus keresztre feszítésekor. Jézus és Saul kapcsolatáról majd mondok valami meglepőt, de egyelőre kövessük Sault. Jeruzsálemi ténykedéseként tartják számon azt is, hogy amikor 34-ben a jeruzsálemi templomban Szent Stefánt megvádolták Mózes és a Tóra káromlásáért, maga Saul volt az, aki ráuszította a feldühödött tömeget a prófétára, hogy kövezzék őt halálra7. Ugyanebben az évben – négy évvel vagyunk Krisztus halála után! – Saul azt az utasítást kapta, hogy menjen embereivel Damaszkuszba és likvidálják az ottani nazarénusokat. E soványka adatokból is felsejlik egy túlfűtött keresztényüldöző, akinek mindennapjait eléggé meghatározta a „rendrakás”. Damaszkuszba kiruccanni keresztényüldözés céljából nem kis vállalkozás volt, Damaszkusz ugyanis 206 kilométerre volt, és csupán kitartó tevék álltak a rendelkezésre. De a csapat nekivágott, és a hatodik nap már látótávolságra kerültek a városhoz, amikor különös dolog történt – írja Saul személyes ismerőse, Szent Lukács, az Apostolok cselekedeteiben.

„És amint utaza és közel kerüle Damaszkuszhoz, hirtelen délidőben az égboltról egy fény villant körülötte, mely fényesebb volt, mint a Nap. És ekkor ő és útitársai lezuhanának a földre, és Saul egy hangot halla: „Saul, Saul, miért üldözöl Te engem?” És Saul felelé: „Ki vagy Te, Uram?” és az Úr mondá: „Jézus vagyok, akit Te üldözöl”. És akik ott voltak Saullal, azok is láták a fényt, de nem láttak senkit, és hallották a hangot, de nem féltek, mert nem hallották azt, aki Saulhoz beszélt. És Saul mondá: „Mit kellene tegyek, uram?” és az Úr mondá Saulnak: „Kelj fel és eredj Damaszkuszba”. És Saul felkele a földről, de mikor szemét felnyitá, nem láta embert, de ők kézen fogák és elvezeték Damaszkuszba. És ott ő három napig világtalan volt és nem evett és nem ivott… És Ananiás1 elmene hozzá, belépe a házba, megérinté és azt mondá: „Testvérem, Saul, az Úr, sőt Jézus, aki megjelent neked azon az úton, melyen jövél, ő küldött hozzám, hogy visszanyerd a látásodat, és hogy elteljél a Szent Lélekkel”. És azon nyomban letörölé Saul szeméről a vart, aki ezzel visszanyeré látását, felkele és megkeresztelkedék.”8

A keresztségben Saul a Pál nevet kapta. Hogy teljesen világos legyen ez a meghökkentő fordulat, kicsit szájbarágósan is leírom: Saulból, a keresztényeket gyilkos dühvel üldöző zsidó inkvizítorból percek alatt hithű keresztény vált, aki innentől kezdve egész életét a keresztény hit elterjesztésének szentelte. Pál apostol utazgatásai, templomavatásai, intenzív levelezgetése rendkívül komolyan hozzájárult ahhoz, hogy a kereszténység elterjedt. Ma úgy mondanánk, jól menedzselte az ügyet.

De mi volt ez a váratlan megtérés, hogyan fordulhat ki egy ember percek alatt ennyire magából és kezdheti el képviselni élete végéig azt, amit addig üldözött? A keresztény világ ezen sokat nyilván nem morfondírozott, hiszen Pál átállt a jó oldalra, belátta, amit minden keresztény eleve úgy gondol. Örülünk a megtért báránynak, de azért olyan nagyon nem csodálkozunk, végre megjött az esze. De ha elszakadunk ettől a „mi sem természetesebb” felfogástól, és elgondolkodunk azon, hogyan ítélnénk meg ma egy ilyen pálfordulást (íme a szó eredete!), akkor elég komoly zavar támadhat bennünk. Mi történhet valaki agyában és lelkében, hogy ilyen drasztikusan szembeforduljon addigi életével és érdekeivel? Mit mondott feljebbvalóinak, mit mondott otthon? Hogy meggondoltam magam, mégis tetszik nekem ez a kereszténység, ezentúl tessék engem is üldözni? De mit tudott meg, amit azelőtt nem tudott? Világos, hogy a megtérés, a radikális fordulat nem belátás és megértés kérdése, hanem valami olyan drámai agyi esemény, amit éppenséggel a neuroteológia segítségével fogunk megérteni. Ehhez azonban némi előképzettségre kell szert tennünk.

Pál apostol epilepsziás volt?

Először Nietzsche vetette fel 1881-es Virradat9 című művében, hogy Pál apostol – aki nélkül szerinte ma nem lenne kereszténység – epilepsziás volt10. Mert szerinte a damaszkuszi úton történteket ez magyarázná a legjobban. Ez idő tájt ugrott meg az epileptológia népszerűsége, és sorra derült ki mindenféle hírességről, Julius Caesartól és Napóleontól kezdve, Nagy Péteren és Emanuel Swedenborgon át Paganiniig és Mozartig, hogy mind-mind epilepsziásak voltak. Vagy legalábbis annak tűntek11. Ekkoriban fogalmazta meg egy orvos, hogy ha Szent Pál ma élne, és most ismételgetné azt, amit annak idején, biztos, hogy az őrültek házában kötne ki10. Azóta elég sok adat gyűlt össze ahhoz, hogy azt üzenjük Nietzschének: „Mester, jó meglátás volt.”

De mi is az a temporális epilepszia?

Itt az ideje, hogy két mondatban és közérthetően tisztázzuk, mi is az az epilepszia, amivel e hírességeket megvádolták. A köztudat az epilepsziát azonosítja az izomrángásokkal, habzó szájjal, eszméletvesztéssel járó epilepsziás nagyrohammal. E rohamtípusban az egész agyra, így az izmokat mozgató agyterületre is kiterjedő kóros elektromos kisülések keletkeznek. Olyan ez, mint az elektrosokk, vagy szebben nevezve: elektrokonvulzív kezelés, amely még ma is szerepel a pszichiátria fegyvertárában, jóllehet a bevezetése óta eltelt nyolcvan év alatt hatásosságát igazolni nem lehetett, és csak csupa rossz derült ki róla. Például hogy rombolja az emlékezetet, agykárosodást okoz és olykor bele is lehet halni12. Az epilepsziának azonban ezenkívül sok más fajtája is van, hiszen a lényeg a neuronok kóros kisülése és a kisüléshullámok szétterjedése az agyban. A tünetek attól függnek, hogy az agy melyik területén helyezkedik el az epilepsziás góc. Ha az nem érinti a mozgatóterületeket, szó sincs rángásokról. Az agyat lebenyekre szokás osztani, s minden lebenynek vannak az emberi lét szempontjából általános funkciói. Mondjuk az occipitális (tarkótáji) lebeny elsősorban a látással kapcsolatos, a frontális (homlok-) lebeny a fejlett humán funkciókért felelős, mint tervezés, viselkedésszabályozás, erkölcs, racionalitás stb. A temporális lebeny (másként a halántéklebeny) és az alatta fekvő területek, amelyet limbikus rendszernek nevezünk, az emóciók, a testi reakciók, a szex, a kultúra, a nyelv és az emlékezet hordozója. A limbikus rendszert szokták ősagynak is nevezni, ez az a terület, amelyet a nagyagy, mint valami sapka vesz körül. A limbikus rendszer felel az alapérzelmekért (félelem, kötődés, agresszió stb.) és a vegetatív funkciókért. Van némi ádáz küzdelem az ügyben, hogy a limbikus rendszert és a temporális lebenyt elhatárolják, de sokan úgy vélik, hogy ezek szétválaszthatatlanul együvé tartoznak, ezért szokás őket sziámi ikrekként temporolimbikus területnek is nevezni. Ez a régió rendkívül érzékeny oxigénhiányra és mindenféle más ártalomra. Itt könnyen alakul ki epilepsziás góc, és mint majd látni fogjuk, a halálközeli élményeknek is van némi köze az itt fellépő oxigénhiányhoz. Ezt a kis részt érdemes tehát kívülről is megtanulni, mert a temporális lebeny és a limbikus rendszer e könyv két állandó hőse lesz. A temporolimbikus területen kialakuló epilepsziás rohamokat parciális, vagyis részleges – nem az egész agyra kiterjedő – rohamnak is szoktuk nevezni. Olykor az ilyen parciális rohamok tovább szélesedhetnek és átmehetnek nagyrohamba (grand mal) is, mint az például Dosztojevszkij életében nemegyszer előfordult. Mivel a bal és a jobb félteke eltérő funkciókra specializálódott, ezért a tünetekből sokszor következtetni lehet arra, melyik oldali a roham. A temporolimbikus epilepsziákat szokás komplex parciális rohamnak is nevezni, mert a pszichés és vegetatív jelenségek széles tárháza tapasztalható egy-egy roham alatt. Olyan testi tünetek jelenhetnek meg, mint heves szívdobogás, hányinger, furcsa felszálló érzés a gyomorból, különös, indokolatlan szagok (olykor kozmás, de ritkábban kellemes illatok), mindenféle bizarr testi érzések.

Megjegyzem, a pszichiátria diagnosztikus futószalagján sok temporális epilepsziás kapja a „pánikbeteg” diagnózist, majd szenved éveken át az amúgy is hatástalan, de nem mellékhatásmentes antidepresszánsoktól. Praxisomban már több ilyen félrekezelt betegnél azonosítottam be a nyilvánvaló jegyek alapján a „pánikszerű” tünetek igazi okát, és ez nem az én zsenialitásomat, hanem némely pszichiáter tudatlanságát és felelőtlenségét demonstrálja.

A lelki tünetek közt mindenféle látomások, emlékek megelevenedése, irreális szcénák, hanghallások, villogás, heves érzelmek (agresszió, nemi vágy, bűnösségérzés, lehangoltság, eufória) szerepelhet. Valójában a testi-lelki tünetek leírhatatlanul sokfélék, minden azon múlik, mely neuronok aktiválódnak. Olykor rohamról rohamra egyformán ismétlődő viselkedések jelennek meg: valaki hirtelen feláll (és mint Norman Geschwind tapasztalta a fronton, az ellenség szitává lövi), vagy rágni kezd, esetleg letolja a nadrágját és vizelni készül. Egy zenész páciensem roham alatt mindig egy pohár vizet kért, a szakirodalom ezt úgy is ismeri, hogy „kérek egy pohár vizet” roham. E jelenségeket automatizmusoknak nevezzük. Ezek a rohamok a temporális lebeny laterális, vagyis külső részén alakulnak ki.

Hát kb. ennyi muníció kell a továbbiakhoz. Igaz, ez nem két mondat lett, de tekintsük ezt annak illusztrálásaként, hogy ha egy temporális epilepsziás két mondatot ígérne, abból egy előadás lesz.

Pál apostol temporális epilepsziás jegyei

John D. Bullock8 a következőkre hívja fel a figyelmet. A damaszkuszi úton bekövetkezett váratlan megtérés körülményeiben feltűnő, hogy Saul kísérete látta a napnál is fényesebb felvillanást, mindannyian a földre zuhantak, hallottak ők is hangot, de nem látták és nem hallották azt az alakot, akivel Saul „beszélgetett”. Sault sem hallották, következéskép mindez Saul fejében zajlott.

A történés kézenfekvő magyarázata a száraz villám, amely a műholdas felvételek tanúsága szerint ezen a vidéken igen gyakori. Egy ilyen villámcsapás kb. 200 ezredmásodpercig tart, erejét jellemzi a 10-200 ezer amperes, 20 milliótól egymilliárd voltig terjedő feszültségű áram. Ennek ellenére csak az esetek harmadában öl, viszont komoly idegrendszeri károsodásokat okozhat13. Többek közt epilepsziát, maradandó fáradékonyságot, időleges látásvesztést stb. válthat ki. Bullock feltételezi, hogy a száraz villám életre szóló epilepsziával áldotta meg Sault, de igazság szerint joggal tételezhetjük fel azt is, hogy Saul már előzőleg is epilepsziás volt. Ez esetben a lovaglás okozta fáradalmak és a villám provokált egy rohamot. Ahogy majd beleássuk magunkat a temporális epilepszia irodalmába, látni fogjuk, hogy az indulatos, gyűlölködő, tapadékony és megszállott vonások jellegzetes temporálislebeny-epilepszia sajátosságok. Gondoljunk csak bele, milyen engesztelhetetlen düh hajtotta Sault, hogy végigvágtázzon 200 kilométert, csak azért, hogy személyesen számolhasson le a Damaszkuszba menekült őskeresztényekkel, holott nyugodtan rábízhatta volna az ügyet damaszkuszi elvbarátaira is. De a temporális epilepsziások gyakori sajátja, hogy kényszeresen megtapadnak egy dolgon, eszmén, s nem tudnak tágítani tőle, fűti őket az indulat. Ha netán Ön gyilkossági helyszínelő, adhatok egy jó tippet. Ha az áldozat indokolatlanul laposra van verve, vagyis gyilkosa nem addig ütötte, amíg élt, hanem addig, amíg indulatai tartottak, akkor vagy egy anyós áldozattal, vagy egy epileptoid gyilkossal van dolgunk.

Pál levelezése

De kövessük Bullock doktor levezetését. Páltól az Újtestamentumban 13 levél maradt fent, mint tudjuk, írogatott a galatáknak, a korintusiaknak, meg másoknak is. Megjegyzem, engem mindig érdekelt, de ma sem tudom, hogy ment ez akkoriban. Tán lihegő lovas postás érkezett a városba, és meglobogtatott egy levelet, hogy „Hé, korintusiak, Pál levelet küldött nektek”. És akkor, mint egy Monty Python-jelenetben, a korintusiak értetlenül, vállvonogatva összenéznek, hogy „na de ki a fene az a Pál?”.

Ezekből a levelekből kiderül, hogy Pál egészsége gyenge volt, rosszul látott és visszatérő víziói és társalgásai voltak Istennel. Kierkegaard, aki ugyancsak epilepsziás volt, már Nietzsche előtt megsejtette Pál betegségét, mert saját tüneteit a Páltól elhíresült rejtélyes szavakkal: – „Thorn in the flesh”2 – írta le. Ezen a kifejezésen elég sokat agyaltak már, Luther szerint a kísértést jelenti, mások szerint epilepszia eredetű fejfájást, netán testi gyengeséget, ami epilepsziás roham után szokott megjelenni, de John Shelby Spong püspök és teológus szerint Pál homoszexuális késztetéseire utal14. Pál egyik levelében említi, hogy „testemen Jézus jeleit hordozom”. Ezek vagy stigmák, vagyis Krisztus sebei (lásd a stigmákról szóló fejezetet), vagy az epilepsziára utalás, amit morbus sacernek, vagyis a szent betegségnek neveztek el, mert ősidők óta ismert, hogy az epilepsziásoknak gyakran vannak látomásaik, hanghallásaik. Pál összességében sokat panaszkodik testi betegségéről, amely állandóan zavarja őt. Gondoljunk csak bele, egy megfontolt próféta miért is írogat a magánnyavalyáiról, hol tartozik az a jó útra térítendő polgárokra? Sehol. Ahogy Bullock megállapítja, Pál levelezési stílusa meglehetősen sajátságos. Rengeteget, kapkodva, rögtönözve írt, se piszkozat, se átolvasás, csak rótta a sorokat és már intett is a lovas postásnak. Egy teológus írta róla, hogy „Számtalanszor annyira elkalandozik mindenfelé, hogy szavai teljesen hatástalanok”. A levelekben önállósodnak a szavak, fejre áll a mondatszerkesztés, nincsen központozás, állandóan ismételgeti önmagát, s olykor olyan hosszú mondatai vannak, hogy a végére érve az olvasó már elfelejti az elejét. Összefoglalóan, Pál levelei önismétlők, szétesők, követhetetlenek, unalmasak és terjedelmesek. Na persze, ha áhítattal olvassák, ahogy a delphoi jósnők zagyvaságait hallgatták, mély értelmet hallva ki belőlük, akkor persze mindez lehet misztikusan homályos is. De azért lássuk be, Pál egy halandó ember volt, akit a halandók mércéjével kell mérnünk, s azt kell hogy mondjuk, levelezgetése jórészt saját késztetéseit elégítette ki. Ezt nevezzük hipergráfiának, vagy íráskényszernek. David Bear 15 elképzelése szerint a túlműködő temporális lebeny jelentéktelen dolgokhoz is a felfokozott jelentőség érzetét társítja, ami aztán „rögzítési” kényszert vált ki. Ezért veszítette el Pál arányérzékét mind a témaválasztásban, mind a levelek hosszában. Ez a „közlési kényszer” sokszor beszédkényszerben is megjelenik. Mint Lukács evangélista megírta, egy alkalommal Korintusban búcsúbeszédet intézett gyülekezetéhez, amely már – amolyan Fidel Castró-s stílusban – órák óta tartott, amikor egyik híve elaludt és leesett az ablakpárkányról. Pál odament, felélesztette a fiatalembert, majd folytatta búcsúbeszédét, amely hajnalig tartott16.

A hipergráfia jól ismert temporálislebeny-epilepsziás jegy, nem véletlen, hogy némely hipergráfiás íróként kamatoztatta e késztetését, mint például Dosztojevszkij, Flaubert vagy Ellen White adventista prófétanő, akiről majd még ejtek pár szót. A hipergráfiás kényszeresen ír, cetliket, naplót, jegyzeteket, regényt, de az írás kedvéért képes könyveket is lemásolni. White életművében igen sok kortárs művekből kimásolt részt fedeztek fel kritikusai. Egy volt barátom mesélte, hogy mikor vissza akarta kérni egy illetőtől a kölcsönadott könyvét, azt a választ kapta, hogy „még nem gépeltem le teljesen”. Az illető jó eséllyel temporális epilepsziás, legalábbis Harshpal Sachdev és Stephen Waxman17 szerint, akik intő jelként ajánlják kollégáik figyelmébe ezt a tünetet. Vizsgálatukban levelet küldtek ki hajdan kezelt betegeknek, arra kérve őket, írják le jelenlegi állapotukat tetszőleges részletességgel. Na, a temporális epilepsziások átlagosan 1301 szóban, míg a nem temporális epilepsziások 100 szóban válaszoltak, vagyis a temporális epilepsziások imádnak írni. (Hm. Talán nem ártana magamat is megvizsgáltatnom?) Az epilepszia gócpontja hol a bal oldali temporális lebenyben van, hol a jobb oldaliban, s olykor mindkettőben egyszerre. Sachdev és Waxman vizsgálatában volt két beteg, akinek mindkét oldalon volt epilepsziás góca,. nos, ők egy 5540 és egy 4200 szavas levéllel tisztelték meg orvosaikat. Úgy látszik, két góc négyzetre emeli a hipergráfiát, mert két góccal négyszer annyit írtak a betegek, mint egy góccal. Tetszetős elképzelés, de nincs így (lásd később!), hogy – mivel a két temporális lebeny funkcióiban erősen különbözik –, a bal temporálislebeny-epilepsziások hipergráfiások, a jobb oldaliak pedig téri, vizuális vagy muzikális „hipergráfiában” szenvednek.

Eszerint Van Gogh jó példája a jobb temporálislebeny-epilepsziának, zsinórban gyártotta képeit, vagy kétezret, melyekből életében Theo bátyja állítólag csak egyet tudott eladni. Művészi aktivitása és temporálislebeny-epilepsziája közt a kapcsolatot jól jelzi, hogy minél előrehaladottabb volt a betegsége, annál megszállottabban festett. Theo bátyjának írt hatoldalas leveleinek száma a napi egyről élete végén napi két-háromra nőtt. Megszállottságát mutatja, hogy miután a mezőn oldalba lőtte magát, még hazabukdácsolt a fogadóba, ahol szobát bérelt, és három képet festett, mielőtt végleg elgyengült és meghalt volna18.

David Bear vizsgált négy jobb oldali temporális epilepsziást, egyik fazekas, másik patchworkkészítő, a harmadik festő, a negyedik könyvillusztrátor volt. Persze, ha minden fazekas epilepsziás volna! De Bear betege szexuálisan absztinens vallási fanatikus volt, aki minden korsójára és fazekára biblikus idézeteket mázolt16. Hogy én is gazdagítsam a tudományt egy esettel, az említett „kérek egy pohár vizet” rohamban szenvedő zenész páciensem szintén jobb temporális epilepsziában szenvedett.

Összességében tehát Pál levelei jellegzetes hipergráfiás jegyeket hordoznak. Felismerhető nála a hipergráfiásoknál gyakran tapasztalható ismétlési kényszer („hogy ugyanazt írom, engem nem zavar” – írja egy levelében), a jelentőségtulajdonítás, a bőbeszédűség, a körülményesség. Egy temporális epilepsziában szenvedő páciensem kapcsán volt alkalmam élőben megtapasztalni megállíthatatlan beszédfolyamát, amely rendkívül részletező, szerteágazó, elkalandozó, követhetetlen monológ volt. Minden erőmet megfeszítve próbáltam követni, egy-egy terápiás ülés olyasmi volt számomra, mint négy órát ülni a repülőtéri lokátorképernyő előtt. Próbáltam megbeszélni vele, hogy ha felteszem a kezem, mint az iskolában, akkor megadja a szót. De nem adta meg, félrenézett és folytatta. Egy másik élményem egy idős professzorral volt, akivel ígéretes együttműködés látszott kibontakozni. Tetszett benne az az aprólékos, régi vágású tudás, amely oly kiveszőben van a mai fiatal orvosgenerációból, akik már csak protokollokban és gyógyszerekben gondolkodnak. A prof beszélt az atópiás személyiségről, és ezzel megfogott, mert már a hátam mögött volt az asztma, az atópiás betegségek (allergia, ekcéma stb.) és az agy kapcsolatáról írt tanulmányom19. Ám egy ízben „beugrott” hozzám, és elkezdte ugyanazt mondani. Ami elsőre izgalmas volt, másodjára már kevésbé volt az. Harmadszorra aztán már kezdett tünetnek tűnni. De ő csak beszélt, beszélt, és fokozatosan ereszkedett rám egy udvariasságból és sajnálatból táplálkozó bénultság és tehetetlenség. Hogy fogok én ebből szabadulni? Mi lesz, ha tényleg tartós munkakapcsolatba kerülünk? Pár izzasztó óra múlva már gyermekkoráról beszélt, hogy a tyúkok mit műveltek az udvaron. Jeleztem, hogy értekezletem lesz, akkor lassan abbahagyta, mint egy fuldokló, még belekapott egy-egy gondolatba, de aztán lassan leállt. Amint kilépett, hirtelen újragondoltam az életem, mint aki most szabadult tízéves börtönbüntetéséből, úgy éreztem, most azonnal tennem kell valamit. Ekkor kopogtak. Ereimben meghűlt a vér, mert a prof állt az ajtóban. Ottfelejtette a sapkáját.

A damaszkuszi jelenés és Pál megtérése

A damaszkuszi jelenet fő vonásai: Pál víziója, amit a többiek nem láttak, és hanghallása, amit a többiek nem hallottak, Pál megtérése és megvakulása, majd látásának csodás visszanyerése.

Járjuk körül kicsit most Pál vízióit.

Színes, valóságosnak megélt víziók és hanghallások gyakoriak temporális epilepsziás aurában (a rohamot bevezető szakaszban) és a roham alatt. Már a 19. század híres angol neurológusa, Hughlings Jackson leírta az epilepsziások valószerűnek tűnő hallucinációit, és a jelenséget „álomszerű állapotnak” nevezte el16. Jacksont különösen érdekelte az epilepszia, mert imádott felesége negyvenévesen epilepsziában halt meg, s Jackson rá emlékezve egész életében egyedül, de két terítékkel evett. Jackson rendkívül aprólékos megfigyeléseket tett betegein, és haláluk után a tüneteket egyeztette az agyukban talált elváltozásokkal. Már önmagában az is nagy felismerés volt, hogy a rángásos tünetek nélkül lefutó, gyakran csak hirtelen megjelenő lelki jelenségekben manifesztálódó rohamokat szintén epilepsziának tekintette, hiszen korábban az epilepsziát „összeesés-betegségnek” nevezték, vagyis azonosították az izomtónusvesztéssel járó nagy rohamokkal. Zseniális meglátása volt, hogy a tüneteket kóros kisülések okozzák. Nézeteit vagy ötven évvel később Wilder Penfield kanadai agysebész igazolta, aki először 1934-ben tapasztalta, hogy az éber betegen végzett agyműtét során a temporális lebeny különböző pontokon való enyhe elektromos ingerlése teljes részletességű, minden érzékszervi modalitásra kiterjedő és „itt és most” élménnyel bíró emlékeket idézett fel20. (Penfield ugyancsak érintve volt családilag az ügyben, nővére ugyanis súlyos epilepsziában szenvedett, s maga Penfield operálta meg, sajnos sikertelenül, mert nővére rohamai később kiújultak és egyik rohamába bele is halt.) Penfield arra következtetett, hogy az elektromos ingerléssel az eltárolt emlékfolyam egy pontját aktiválja, és ez történik temporális epilepsziában is, amikor az ingerlést maguk a neuronkisülések idézik elő. Az ingerlés hatására azonban nem mechanikusan aktiválódnak emlékek. Amikor L. G. nevű betegének egy ponton enyhe elektromos árammal megingerelte az agyát, a beteg egy férfit látott verekedni. Amikor elvette az elektródot, majd ugyanazt a pontot ingerelte újból, L. G. a férfit egy kutyával látta sétálni. Egy nő előtt élményszerűen megjelent, ahogy kisgyerekként az udvaron játszik és hallja a kerítésen túl az autók hangját. Más betegeknél az ingerlés félelmet, haragot, vagy éppen déjà vu-élményt, vagy jövőbe látást váltott ki. Nincs tehát semmi meglepő abban, hogy Saulnak a villámcsapás kiváltotta roham alatt komplex audiovizuális látomása támadt. Későbbi vízióiról a korintusiaknak írott második levelében így írt:

„Ismertem egy embert… akit 14 évvel ezelőtt elragadtak a harmadik mennybe. A testében vagy a testén kívül? Nem tudom… Egyszerűen csak azt tudom, hogy a testében vagy testén kívül (Isten tudja, melyik) ez az ember felkerült a paradicsomba és szent titkokat hallott, melyet emberi száj nem ismételhet meg.”21

Itt Pál – szokásos pongyolaságával – saját testen kívüli élményéről számol be, amelyet egy eksztatikus és misztikus élménnyel járó roham alatt élt át. A testen kívüli élményről még részletesen szólok a halálközeli élmények fejezetében, itt csupán idézném, hogy Penfield testen kívüli élményeket is kiváltott a temporális lebeny ingerlésével. Egy betege például így kiáltott fel: „Óh, Istenem, elhagyom a testem”. Ilyen tehát van, de ne higgyünk azoknak, akik olyan történeteket mesélnek, hogy a halálból visszatért haldokló szobában kóválygó lelke látta a nővér bugyiját. Vagy ha látta, hát a nővér nagyot hajolt.

Az epilepsziás rohamokat gyakran kíséri intenzív emocionális élmény, hol terror és félelem, hol pedig eksztatikus eufória. Landsborough több esetet is idéz, melyek közül az egyikben a roham aurájában a beteg arról számolt be, hogy a paradicsomban van.

Dosztojevszkij egy alkalommal így mesélt élményéről, mely A félkegyelmű című regényében is szerepel:

„Ti mind egészségesek vagytok, folytatta, sejtelmetek sincs arról a boldogságról, melyet mi, epilepsziások érzünk közvetlenül a roham előtt. " Mohamed azt állítja a Koránban, hogy látta a paradicsomot és volt benne. Minden okos bolond meg van arról győződve, hogy egyszerűen hazudik és csal! De nem! Nem hazudik! Igazán a paradicsomban volt epilepsziás rohama közben, melyben ő is szenvedett. Nem tudom, percekig, órákig vagy hónapokig tart-e ez a boldogság, de higgyék el, szavamra, a világ összes örömeiért nem adnám.”22

Egy másik beteg így írta le hirtelen támadt felemelő élményét: „Úgy érzem, most fogok megtudni valami olyan hihetetlen tudást, amit senki más nem tud – valami olyasmit, mint az élet és halál közti határvonal.”

Gyakoriságát tekintve azonban úgy tűnik, a félelemérzések jellemzőbbek. Több vizsgálat összesítéséből az derül ki, hogy a roham alatt intenzív emóciókat átélőknek 7-20%-a tapasztal eufóriát 23 24. Ami különösen érdekes, tekintve a szentek életében menetrend szerint tapasztalható angyali üdvözléseket, az az, hogy az epilepsziások nagyobb része megtanulja előidézni eksztatikus rohamát. Penfield egy nő páciensének például mindig akkor volt rohama, amikor egy bizonyos emléket felidézett. A szakirodalomban végtelen listák vannak arról, hányféle epilepszia van. Van, akinél az olvasás, van, akinél a zene, van, akinél a fogmosás, van, akinél a szex, megint másoknál bizonyos szavak kiejtése idéz elő epilepsziás rohamot. Ha ugyanis egy észlelt inger vagy elindított cselekvés előidézte agyi aktivitás a kóros agyszövetet érinti, elindul a neuronkisülések lavinája, és epilepsziás roham alakul ki.

Bjorn Asheim Hansen és Eylert Brodtkorb25 több ilyen esetet idéz. Egyik betegüknél a roham mindig akkor lépett föl, amikor egy bizonyos hely mellett ment el az iskolába. Ez kondicionálásos jelenség, egészen biztos, hogy némely szentnél az ima, a feszület vagy az oltár váltotta ki ismételten az epilepsziás szent révületet. Később ez a fiú megtanulta előidézni a rohamot azzal, hogy felidézte korábbi rohamélményeit. A betegség előrehaladtával az euforikus élménye átalakult, és azt tapasztalta, hogy roham alatt, ha tárgyakat néz, azok elkezdenek közeledni, fölé magasodnak, és eközben olyan különös érzése támadt, hogy egy másik világban van. Egy másik eset azért tanulságos, mert a páciensnőnek olyan visszatérő élményei voltak, amelyek vallási kontextusban akár ma is, de pár száz évvel ezelőtt simán isteni látomásként értelmeződtek volna. A roham mindig fűrészporszaggal indult (gyakori temporális epilepsziás jegy a szagok észlelése, ezek sokszor kellemetlen, kozmás jellegűek), ezután úgy érezte, átlép egy határvonalat, amely kettéosztja a világot, majd hajdan szeretett nagyapja közeledik felé, és titkos szavakat mond neki, melyeket sosem tud megérteni. A lány a fűrészpor illatának felidézésével ismételten ki tudta váltani rohamát. Minden együtt van tehát a próféciához, de a lány nem vallásos és nem akar új egyházat alapítani. A „kimondhatatlanság”, a „megfogalmazhatatlanság”, a „szavakkal való leírhatatlanság” egyébként visszatérő fordulat a szentek vízióiban, mint például Pál idézett leírásában is. Sokan ezt azzal magyarázzák, hogy az ezoterikus tudás szavakba nem önthető. Ennél profánabb magyarázat, hogy egy sejtelmes, misztikus állapot nem jár feltétlen verbális tartalommal, hanem ez csupán egy érzés.

Visszatérve a damaszkuszi út porába, Saul rohamának tartalma még némi magyarázatra szorul. Honnan tudta Saul, hogy az Úr jelenik meg neki? Na persze, Jézus megnevezte magát. De ha mindez Saul agyában zajlott, akkor végül is Saul gondolta, még ha spontán neuronkisülések hatására is, hogy Jézus jelent meg neki. Vagyis Jézus előbb volt ott a fejében, s a roham csak aktiválta az emlékeket és fantáziákat. Ígértem, hogy jön majd valami meglepő. Ez nem más, mint az a feltevés, hogy Saul ismerte Jézust. Ezért tudta vizionálni és ezért tudta megnevezni őt. William Ramsay26 szerint Saul, mint kortárs, láthatta Jézust, erre több utalás is található Pál leveleiben. És mint a keresztények üldözésével foglalkozó inkvizítor, jól ismerte a keresztény tanításokat. Ramsay másokkal egyetemben feltételezi, hogy Saul megtérése valójában egy mélyben érlelődő folyamat volt, amely látomásában fogalmazódott meg. Ezt feltételezte Christopher Rieu is az Apostolok cselekedetei bevezetésében21. Az előzetes tudást már csak azért is fel kell tételeznünk, mert hiszen mihez tért volna meg Saul–Pál, ha nem ismeri a nazarénusok eszméit?

Pál szeme világa

Mivel akadékoskodók mindig akadnak, nem akarok elsiklani Saul megvakulásának és Pál látása visszanyerésének kérdése felett. Ez ugyan mellékesnek tűnik, de a kekeckedők mindig ilyenekre vadásznak, akkor legalább ezt kipipálhatom.

A múltkori könyvem kapcsán egy kedves olvasó felfedezett egy hibás mondatot, és kérdezte, mi jár annak, aki hibát talált. Visszaírtam neki, hogy a lektorral összefogva lenyilazzuk, mint Attila sírjánál a szolgákat, hogy vigye a sajtóhiba titkát a sírba. De remélem, ezzel nem vettem el senki kedvét a kritikától.

Ha hitelesnek fogadjuk el a damaszkuszi kaland történetét, akkor miért vonnánk kétségbe a vakulást és Ananiás csodatettét?

Ezzel kapcsolatban két valószínű elképzelés fogalmazódott meg. Az egyik szerint a villámcsapás okozta nagy hőhatás megégette Pál szaruhártyáját és ajkait, ez utóbbi miatt nem tudott enni napokig. Az ilyen hősérülés átmeneti vakságot okoz, de a pörk később lehullik, és a látás visszatér. Bullock8 szerint Ananiás talán ezt a pörköt törölte le Pál szemeiről. Bullock idézi egy saját esetét, melyben egy 14 éves fiú orra előtt gázrobbanás történt, s ennek hatására megvakult, ám amikor három nappal később Bullock elé került, s ő vattával letörölte az elhalt szaruhártyaréteget, a fiú látása azonnal visszatért. Ezt a hősérülés-hipotézist alátámasztja az is, hogy Pálnak később rossz volt a látása, s csak nagy betűkkel tudott írni. Ez az elektromos térerő hatására évekkel később kialakuló elektromos szürke hályogra is utalhat.

A másik elképzelés az epilepsziás rohamra vezeti vissza az átmeneti vakságot. Henry Ashby és Sydney Stephenson27 11 epilepsziás gyerek esetét foglalta össze, akik epilepsziás roham hatására megvakultak, majd látásuk napokon belül maradéktalanul visszatért. Hasonló jelenségről még több orvos beszámolt, mint azt Landsborough21 tanulmányában idézi, sőt ő maga személyesen is találkozott ilyen esetekkel.

Visszatérve Pál hitváltására, a váratlan megtérés persze még akkor is különös jelenség, ha Saulban tudattalan előmunkálatok folytak az ügy érdekében. Vajon ez egy létező jelenség, vagy csupán a Saul–Pál fordulat magyarázatára eszelték ki ravasz ateista neurológusok? Tudjuk, az ateisták mindenre képesek, csakhogy a csodákból kilúgozzák a csodát.

Vallásos megtérések epilepsziás roham alatt

Nagy divat persze régi korok embereiről mindenféle betegséget megállapítani. Minden magára valamit adó pszichiáter felfedez egy újabb depresszióst vagy szociális fóbiást a történelem nagyjai között. De hát ez csak a mai impresszionista diagnosztikus gyakorlat kiterjesztése múltbéli áldozatokra, és semmi másra nem jó, mint a pszichiátria és a mesterségesen kreált betegségek népszerűsítésére. Az epilepszia azonban eléggé látványos tünetekkel bír ahhoz, hogy kisebb legyen a tévedés esélye. Fokozzuk a találati pontosságot, ha a mai tudományos érában tudjuk tetten érni a múltba enyészett hőseink tüneteit. Éppen ezért az alábbiakban több esetet ismertetek – remélem, nem lesz unalmas –, illusztrálandó, hogy a modern korban, jól dokumentált körülmények közt, igazoltan epilepszia hatására, miként tértek meg emberek.

James C. Howden 1873-ban Vallásos érzelmek epilepsziásoknál című tanulmányában több beteget említ, akiknél az epilepszia váltotta ki mély vallásosságukat28. S. D. nevű betegéről ezt írta:

„A következő napon egy komoly epilepsziás rohama volt, majd pár napig kisrohamai voltak. Ezt követően izgatott, de kedélyes volt; elmondta, hogy találkozott a Mennyei Atyával és megdicsőülésben lesz része; dicsőséges víziókat látott a Napban, társalgott Krisztussal és üzeneteket kapott közvetlenül a mennyből. Egy hónapon át a rohamok közt felváltva hol át akarta vágni saját torkát, hol éppen megdicsőült.”

D. C. nevű betege egy 66 éves cipész volt, aki szentül hitte, hogy küldetése a Gonosz elpusztítása. Amikor Howden ez után érdeklődött, a cipész elmondta, hogy

„egy bizonyos éjszakán víziója volt, melyben a Gonosz birodalmában találta magát, és vérdíj járt akárkinek, aki megöli a Gonoszt. Bátyjával és egy másik fickóval szövetkezve indultak neki a küldetésnek. Társainak Jonatán és Saul kardjait adta, ő maga meg azzal a két kővel fegyverkezett fel, melyekkel Dávid megölte Góliátot. A Gonosznak ezt mondta: »Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében levágom a fejedet«, amit meg is tett, és kettévágta a Gonoszt. Ekkor minden harang megszólalt, hirdetve a győzelmet. Ezután kérték, ha tud, menjen át Sidrák, Misák és Abednego tüzes kemencéjén3, és ő átment.”

A beteg erősen hitte, hogy mindez megtörtént. Egy feleségének írott levelében elmondta, hogy járt a mennyben is. A történet lényege, hogy a cipőboltban egy alkalmazottja ájultra veri egy cipővel, s közben egy ember megkérdezi, hajlandó-e Istenért leszállni a pokolba. Ő azt feleli, hogy ha Isten Fia vele van, boldogan. Aztán a hajánál fogva elragadják, fel az égbe, és egy csodálatos vidékre érkezik, ahol gyönyörű parkot lát, legelésző bárányokkal, egy botos nőt, amint létrán igyekszik felfelé. Kérdezi kísérőjétől, hol van Isten. Ő a mennyben van, felelik valakik. De hát ez a mennyország, értetlenkedik a cipész. Nem, ez csak a konyha, és csak az juthat be a mennyországba, aki tiszta és tökéletes. Hogy miért pont konyha, azt valószínűleg a cipész lakásának elrendezése magyarázta.

Egy nap hivatták Howdent A. C.-hez, 47 éves férfi betegéhez. A beteg eksztatikus állapotban ébredt, mesélte felesége, a teste verejtékben fürdött. Azt mondta, ő már meghalt, és mindjárt a mennyországban lesz. Aztán közölte, már ott is van. Folyamatosan paposan beszélt. Biztos volt benne, hogy a következő napra meghal, és lelke a mennyországban lel tökéletes boldogságra. Két napig élt ebben a hiszemben, de a harmadik napon teste és lelke ismét egyesült a Földön. Pár nap múlva munkába állt, bármiről lehetett vele normálisan beszélni, kivéve a vízióit. Ragaszkodott hozzá, hogy Isten azért küldte rá a rohamokat, hogy megtérjen, s ő most új ember, korábban soha nem ismerte ezt az igazi békét. Biztosította Howdent, hogy nem lesz több rohama, mert a rohamokat Isten csak azért fundálta ki, hogy őt megtérítse.

Az esetek megvilágítják, hogy az epilepsziás rohamok alatt, illetve az úgynevezett aurában, amely a roham bevezető szakasza, olyan látomások, víziók, hallucinációk jelennek meg, melyeket a betegek reális eseményként élnek meg, és ettől ezeknek az élményeknek rendkívüli meggyőző erejük van. E látomások valószerűségét támogatja az a tény is, hogy a világnak nem kis része a látomások szereplőit és helyszíneit létezőnek gondolja. Márpedig, ha valaki valóságosnak hitt dolgokról számol be, miért is ne hinnének neki? Ő lesz a kiváltságos, akinek megadatott, hogy cseveghetett Istennel vagy az angyalokkal. Így támadnak a próféták. Már ha az illető más szempontból is alkalmas a prófétaságra. Például eléggé ambiciózus, mint Pál, vagy eléggé meggyőző, mint a következő eset:

Howden egy újabb betege évek óta depressziós volt, több öngyilkossági kísérletet is végrehajtott, mígnem környezete szerint meghalt, de pár óra múlva feltámadt, és addigi súlyos depressziója elszállt, s helyét vallásos eksztázis és eufória töltötte be. Elmondta, hogy lent járt a pokolban, ahonnan a Szentlélek egy ragyogó arany hintón felröppentette őt Isten székhelyére, ahol, mint valami turista, látta az angyalok kórusát, prófétákat, apostolokat, akik énekeltek és játszottak Isten trónusa körül. Az angyalok lángnyelvek, a hívő lelkek fénylő szikrák alakját öltve voltak jelen. Egy angyal útján Istentől üzenetet kapott, melyben Isten biztosította őt pártfogásáról, és olyan hihetetlen boldogságot élt át Isten egyetlen pillantásától, hogy ezt a boldogságot soha szavakba nem fogja tudni önteni, mert ez az érzés minden leírást felülmúl. E meghatározó élménye után éveken át voltak vallásos víziói minden fizikai tünet nélkül. Egy-egy víziója alkalmával, mikor az angyalok karát hallotta énekelni, csatlakozott hozzájuk, s oly magával ragadó volt átszellemültsége, hogy az emberek köré gyűltek és egész éjszaka együtt énekeltek vele. A betegből csak azért nem lett vallásalapító, mert nem ambicionálta ezt a tevékenységet.

Henry Mabille29 szintén egy beteget idéz, aki epilepsziás rohamát követően kijelentette, hogy Isten azzal a küldetéssel bízta meg őt, hogy a jog eszközével reformálja meg a világot. Hallotta Isten hangját, majd Szűz Máriáét, aki arra utasította őt, hogy ne egyen és ne igyon, amíg végre nem hajtotta a projektet.

Mabille betegéről nem hallottunk többet, a világ nem lett megreformálva, következésképen projektje valahol megfeneklett. Önmagában a küldetéstudat nem elég a prófétasághoz, olykor kell hozzá egy cet, vagy egyéb körülmények.

De megfelelő személyiséggel az ember hasznosítani tudja látomásait, mint azt Kenneth Dewhurst és William Beard30 esete mutatja:

A beteget víziójában egy repülő vitte el a béke földjére. Úgy érezte, Istennek hatalma van fölötte, és jobbá teszi őt. Amikor arról kérdezték, ez egy megtérési élmény-e, azt felelte: „Én inkább azt mondanám, megváltozott a szívem: intenzíven elköteleződtem, hogy kövessem Jézus tanításait.” Ahogy kikerült a kórházból, elment egy Billy Graham-gyűlésre,4 ahol felajánlotta szívét az Úrnak, munkaerejét pedig egy egyházi szervezetnek.

Gyakori, hogy a betegeknek rohamuk hatására küldetéstudatuk lesz, sorsuknak, személyüknek különös jelentőséget kezdenek tulajdonítani, úgy érzik, titkok letéteményesévé váltak, s Isten nevében cselekedniük kell.

Dewhurst és Beard ismertetik L. T. C. 55 éves betegük esetét, aki bár korábban erősen vallásos volt, később elhanyagolta a templomba járást. Negyvenegy éves korában buszkalauzként az utasoktól szedte a menetdíjat éppen, mikor hirtelen üdvözültség töltötte el. Szó szerint úgy érezte, hogy a mennyben van. Miközben begyűjtötte a menetdíjakat, tájékoztatta utasait, milyen nagyszerű érzés a mennyekben lenni. Családorvosa ezt kevésbé díjazta, és kórházba utalta megfigyelésre. Itt folyton nevetett, és azt mondta, látta Istent, és egy családegyesítési program keretében családja és gyermekei is hamarosan csatlakoznak hozzá a mennyben. Folyamatosan feldobott hangulatban volt, állandóan nem létező zenét és hangokat hallott. Hazabocsátása után is szentül meg volt győződve élményei valóságosságáról. Két éven át semmi változás nem volt a személyiségében, ám aztán három újabb epilepsziás rohamon esett át, amelyek során újabb megtérés, pontosabban kitérés következett be, ugyanis most elvesztette a hitét. „Korábban hittem a pokolban és a mennyben, de ez után az élmény után már nem hiszek”. Elvesztette Krisztusba vetett hitét is. Ő embertől született, volt neki apja, anyja, hogyan lehetett volna Isten Fia, magyarázta igazi ateista logikával. A vizsgálatok bal oldali temporális epilepsziát állapítottak meg nála.

Az eset két okból is említésre méltó. Egyrészt jól mutatja, hogy aki ezer évvel ezelőtt híres prófétává válhatott volna, most elmekórházban landol, ahogy egy orvos epésen meg is jegyezte Pál apostol kapcsán. A másik fontos megfigyelésünk, hogy a temporális lebenyt érő epilepsziás rohamok láthatóan olyan mechanizmusokat indítanak be, amelyek mély meggyőződéseket, hiteket alakíthatnak ki, de melyeknek tartalma bizonyos értelemben esetleges. Ha valaki hitetlen, megtérhet, ha hívő, hirtelen istentagadóvá válhat. Ha benne van a levegőben az ufókérdés, ufólényekkel is találkozhat, és ha van egy széles közönség, amely hisz az ufókban, akkor élményei befogadókra találnak. (Ezt a kérdést majd a paranormális jelenségekről szóló fejezetben boncolgatom, ha addig el nem rabolnak az ufók.) Több ilyen epilepsziás hitehagyást ismerünk az orvoslás történetében30. További variáns, hogy – mint Saul esetében – az epilepsziás rohamot átélt személy egyik hitét elhagyva új hitre tér át.

Ide kívánkozik Francis Libermann esete, aki a Saul–Pál típusú áttérésnek modern példája. Libermann 1802-ben született egy ortodox zsidó családba, s eredeti neve Jákob volt. Rabbinak tanult, mint Saul. 1823-ban szörnyű fejfájás kezdte gyötörni, majd hamarosan elvesztette a zsidó vallásba vetett hitét. 1826-ban megkeresztelkedett, s a keresztségben kapta a François Marie Paul nevet. Amikor a szentelt víz a fejére hullott, egy fényes tűzgömböt látott és misztikus látomása támadt. Hamarosan papnak kezdett tanulni. Epilepsziája azonban egyre súlyosbodott, mígnem már öngyilkossági kísérletet is elkövetett. Aztán állapotában javulás állt be, s 1841-től felszentelt papként kezdett működni. Prófétakarakterére utal, hogy aktív vallásszervező és ideológus vált belőle, a vallástörténetben úgy emlegetik, mint a Szentlélek Atyák rend újraalapítóját.

Jogos a feltevés, hogy az tud meggyőződéssé válni, ami már előzőleg is ott volt a fejben, akár csak mint ellenzett, de mégis csak megismert eszmerendszer. Képzeljük el magunkat Penfield műtőasztalán, és a sebész éppen azt a területet ingerli meg, amely az általunk üldözött, de jól ismert vallási nézeteket tárolja. Mondjuk Saul tudta, hogy egyesek Jézust tekintik a Messiásnak. Ha ez a tudása aktiválódik egy elektromos ingerre, amely jöhet Penfield elektródájából vagy az agy elektromos kisüléséből, akkor kétségbevonhatatlan meggyőződésként aktiválódik a „Jézus a Messiás” élmény. A megtérés lényege, hogy egy vallási hiedelemhez egyszer csak a bizonyosság élménye társul. Nehéz, de nem árt szokni a gondolatot, hogy egészleges élményeink valójában olyanok, mint a legóból összerakott vár. A bizonyosság, a kétely csupán érzések, amelyeket agyunk legóelemként odabiggyeszt bizonyos élményekhez. Ez általában logikusan történik, de kényszerbetegeknél például éppen az a probléma, hogy ez a bizonyosságérzés nem akar bekattanni azután sem, hogy mondjuk százszor ellenőrizték, elzárták-e a gázt. A paranoid betegnél meg az a gond, hogy téveszméihez oly fokú bizonyosság társul, hogy akár ölni is képes érte. Jól illusztrálja az élmények színezetének önállósulását a déjà vu („már átéltem”) és a jamais vu (idegenség)-élmény. Ki ne tapasztalta volna már azt, hogy egy történés kapcsán, amiben részt vesz, egyszer csak az az érzése támad, hogy ez már pontosan így megtörtént egyszer, úgy érzi, meg is tudná mondani, mi fog következni. De persze nem tudja, hiszen csak spontán aktiválódott agyának az a területe, amely az ismerősségért felelős. A déjà vut sokan kutatták, érdekes mód 20-30 éves kor közt kiugróan gyakori, de onnantól egyre ritkább. Temporális epilepsziában azonban igen gyakori, s a déjà vuk valószínű oka a temporális lebeny alatti két mag, az emóciókért is felelős amygdala vagy a memóriában központi szerepet betöltő hippocampus futó elektromos aktivitása31. De ugyanígy egy „hozzáragasztott” információ az ismerősség. Az úgynevezett Frégoli-szindrómában a beteg úgy gondolja, hogy rokonait, ismerőseit kicserélték ugyanolyan kinézetű, de mégis más emberekre32.

S hogy éppen milyen szeszély aktiválódik, az véletlenszerű, de mégis, olykor történelemformáló erővé válik. Valójában szinte minden vallásalapító és próféta továbbfejlesztette és módosította kora hitrendszerét. E mögött feltételezhetően az adott próféta egyedi istenélményének specifikumai álltak, melyek a víziók miatt igazságokként, megvilágosodásként jelentek meg a próféta lelkében. Elég csak az imént ismertetett megtéréseket idézni, s láthatjuk, hogy mind-mind potenciálisan egy-egy vallási irányzat lehetőségét hordozták magukban. Az olykor véres harcokig fajuló nézeteltérések az egyes vallási irányzatok közt gyakran jelentéktelen apróságokon folytak és folynak. De nézzünk egy-két példát az uralkodó hit egyéni variánsainak kialakulására és megszilárdulására.

Jegyzetek

AZ I. FEJEZET JEGYZETEI

1Steiner, 1971

2 Murray, 1903

3 Foote-Smith és Bayne, 1991

4 d’Orsi és Tinuper, 2006

5 James, 1902/2002

6 Dawkins, 2007

7 Lietzmann, 1950

8 Bullock, 1994

9 Nietzsche, 1982

10 Friendlander, 2001

11 Hughes, 2005

12 Youssef és Youssef, 1999

13 Van Zomeren és mtsai, 1998

14 Closson, 2000

15 Bear, 1979

16 LaPlante, 1993

17 Sachdev és Waxman, 1981

18 Sandblom, 1992

19 Szendi, 1997

20 Penfield, 1955

21 Landsborough, 1987

22 Kovalevszkaja, 2004

23 Williams, 1965

24 Daly, 1958

25 Hansen és Brodtkorb, 2003

26 Ramsay, 1950

27 Ashby és Stephenson, 1903

28 Howden, 1873

29 Mabille, 1899

30 Dewhurst és Beard, 1970

31 Brown, 2003

32 Ellis és Szulecka, 1996

Tartalom

I. A halántéklebeny történelmet ír

Bevezető, amelyet ezúttal nem kéne átugrani

Egy lány látomásai

A neuroteológiáról

Egy különös megtérés

Pál apostol epilepsziás volt?

De mi is az a temporális epilepszia?

Pál apostol temporális epilepsziás jegyei

Pál levelezése

A damaszkuszi jelenés és Pál megtérése

Pál szeme világa

Vallásos megtérések epilepsziás roham alatt

Variációk egy témára

Ann Lee

Joseph Smith

Johannes Binggeli

Feri bá’ vallása

A meghiúsult próféciákról

Egy kis kitérő: szex és vallás

Epilepsziás vallásalapítók?

Mózes

Mohamed

Luther

Ellen G. White

A konverzió okai

Vallás és temporális lebeny?

A temporális epilepsziás személyiség

Jeanne d’Arc mint a Waxman–Geschwind-szindróma megtestesítője

II. A mágneses ember

Michael Persinger, aki megfejti az istenhitet

Hogyan alakítjuk át agyunkat?

Van Önnek mikrokisülése?

Közbevetett aggályok és egy kis lelkizés

Na szóval, mi garantálja?

Jelenlétérzés

Alvási paralízis és jelenlétérzés

Jelenlétérzés más körülmények közt

Persinger a jelenlétérzésről

Földmágnesesség és vallásos élmények?

A mágneses viharok hatása az agyműködésre

„Isten nevében ölnék”

A mágnesezhető ember

Istenélmény a bukósisakban

A hit mágneses modellje

Fantomok az agyban

A vízimajomtól Isten biológiájáig

Isten csak egy „lövésnyire” van?

Az előrehozott megváltás

Összefoglaló

III. Isten az agyban

Isten az agyban

„Csőbe húzott” szerzetesek

Ki vagyok, hol vagyok?

Variációk az Én feloldódására

Apácák ima közben

A Térészlelő Tekervény és az egységélmény

A misztikus élmény az agyban

A tükörneuronok és a hit

A pünkösdiek, avagy a halandzsanyelv

Rakjuk össze a misztikus élmény puzzle-darabkáit!

És hova tűnik a misztikus színezet?

A hit téveszme?

Az ateista Unio Mystica

Összefoglaló

IV. A jobb félteke istenei

Az ókori ember istenei

A kettős tudat bennünk él

V. A halál tornácán

A halálközeli élmények elméletei

Gyerekek halálélményei

Az élet új értelmet nyert

VI. A paranormális agy

Mi az a parapszichológia?

A távima

Az első szkeptikusok

Az első „tudományos” vizsgálatok

Új korszak kezdődött a távgyógyításban?

Ki volt Elisabeth Targ?

Újabb vizsgálatok

Metaanalízis ízlés szerint

Vizsgálatparódiák?

Az ufójelenség

Az ufólátások magyarázata

Segítség, elraboltak!

Betty álmai

A kaland utóélete

Elrablásjárvány

Az elrablásélmények biológiája

Elraboltatásélmény és alvási paralízis

Temporális labilitás és elrablási élmények

Az „eltűnt magzat”-szindróma

Szellemvadászat

Kísértetjárás Hampton Courtban

Egy ágyban a szellemmel?

A palackba visszaparancsolt szellem

Repkedő tárgyak

Pszichokinézis, vagy időnként kikapcsol az Én?

Telepátia, prekogníció, clairvoyance

Jobb féltekei aktivitás – növekvő ESP-teljesítmény?

Pszi a kaszinóban

A kutyák megérzik?

A paranormális jobb félteke

A düledező szoba

A mágikus gondolkodás

A skizotip ember

A paranormális élmények jobb féltekei eredete

Sean Harribance

Képmásolás és mágikus gondolkodás

Egy paranormális összefoglalás

VII. A stigmák

A krisztusi stigmák rejtélye

Mi a stigma?

A stigmák ősmodellje

Stigmaleltár

Assisi Szent Ferenc

Sienai Szent Katalin

A romolhatatlanság

A megváltó nők

Sienai Katalin és az epilepszia

Programozott halál?

A stigmatizáció „tudományos” korszaka

Csalók és gyanakvás

Boldog Emmerich Katalin

Hisztero-epilepszia? Konfabuláció?

Stigmák nagyító alatt

Amikor a stigmától nem látják a stigmatizáltat

A kis gyufaárus lány

Róma félelme a csodáktól

Pietrelcinai Pio atya (1887–1968)

A látomás

A különös illat

A sebek vizsgálata

A modern misztikus

A stigmák magyarázata

Bemelegítő kör

A konverziós jelenségekről

A 19–20. századi stigmakísérletek

A hisztéria történetéről

A véresverejték-jelenség

Hipnózis és kísérleti bőrjelenségek

Stigma újratöltve

A stigmák magyarázata

Temporális jegyek és hipnózis

A konverziós mechanizmus

Hova tűnik az akarat?

Jegyzetek

Bibliográfia

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Newsreader – SIL Open Font License