A LISTERDALE-REJTÉLY

részlet

Agatha Christie: The Listerdale Mystery

© 1934, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, the Agatha Christie Signature® and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította Borbás Mária, Gy. Horváth László, Prekop Gabriella

Hungarian translation © Borbás Mária jogutódai, Gy. Horváth László, Prekop Gabriella

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

A Listerdale-rejtély

Mrs. St. Vincent összeadott. Fel-felsóhajtott, keze lüktető homlokára tévedt. Mindig utálta a számtant. Micsoda szerencsétlenség, hogy mostanában az élete szinte egyetlen számtanfeladatból állt: nap mint nap kénytelen volt összeadni, mennyit adott ki kicsiny, szükséges apróságokra, és a végösszeg minduntalan meglepte és megrémisztette.

Az lehetetlen, hogy ennyi legyen! Ismét átnézte a számokat. Apró hibát vétett ugyan a pennyknél, de egyébként a végösszeg helyes volt.

Mrs. St. Vincent ismét felsóhajtott. Most már komolyan megfájdult a feje. Amikor kinyílt az ajtó, felnézett: a lánya, Barbara lépett a szobába. Barbara St. Vincent igen csinos lány volt, anyja finom vonásait örökölte, a fejét ugyanolyan büszkén tartotta, de a szeme sötét volt, nem pedig kék, és a szája is más volt, duzzogós és piros, a maga nemében vonzó.

– Jaj, anya! – kiáltott fel. – Még mindig ezekkel a rémes számlákkal zsonglőrködsz? Tűzbe kéne dobnod valamennyit!

– Tudnunk kell, hogyan állunk – mondta bizonytalanul Mrs. St. Vincent.

A lány megvonta a vállát.

– Mindig ugyanabban a mókuskerékben taposunk – mondta egykedvűen. – Nincs pénzünk. Szokás szerint az utolsó pennyig elfogyott.

Mrs. St. Vincent sóhajtott.

– Bárcsak… – kezdte, aztán elhallgatott.

– Állást kell keresnem – mondta elszántan Barbara. – Méghozzá gyorsan. Végül is elvégeztem azt a gyors- és gépíróiskolát. Bár úgy látom, rajtam kívül még legalább egymillió lány is. „Milyen tapasztalata van?” „Semmi, de…” „Értem. Akkor köszönjük. Majd jelentkezünk.” De soha nem jelentkeznek! Valami másféle állást kellene találnom – bármilyen állást.

– Még ne, kedvesem – könyörgött az anyja. – Várj még egy kicsit.

Barbara az ablakhoz lépett és üres tekintettel nézett kifelé, ügyet sem vetve a szemközti ütött-kopott házsorra.

– Néha – mondta lassan – már bánom, hogy Amy néni a múlt télen magával vitt Egyiptomba. Igen, tudom, hogy nagyszerűen mulattam – valószínűleg most először és utoljára egész életemben. És remekül éreztem magamat – valóban remekül. De nagyon felkavart. Úgy értem… az, hogy visszajöttem.

Kezével a szoba felé intett. Mrs. St. Vincent tekintetével követte a mozdulatot, és összerándult. A szoba tipikus olcsó albérletre vallott. Poros, cserepes kukoricalevél, ízléstelen faragott bútor, rikító, helyenként megfakult tapéta. Bizonyos jelek arra utaltak, hogy a bérlők személyisége felvette a harcot a háziasszonyéval: akadt egy-két finom porcelán dísztárgy, de repedt és javított, vagyis eladni már nem lehetett volna, egy hímzés a kanapé háttámlájára vetve, akvarellvázlat egy fiatal lányról, húsz évvel ezelőtt divatos ruhában, aki még mindig nagyon hasonlított Mrs. St. Vincentre.

– Az egész nem számítana – folytatta Barbara –, ha soha semmi mást nem ismertünk volna. De ha Ansteysre gondolok…

A hangja elcsuklott, nem tudott tovább beszélni a St. Vincent család hőn szeretett otthonáról, amely századokon át az övék volt, és most idegen kézre került.

– Bárcsak apa… ne spekulált volna… ne kért volna kölcsön…

– Kedvesem – mondta Mrs. St. Vincent –, apád soha, a szó semmilyen értelmében nem volt üzletember.

Méltóságteljesen mondta, mint aki minden lehetséges vitát előre lezár. Barbara odament hozzá, könnyed csókot lehelt rá, és közben azt mormolta: – Szegény jó anyuska. Egy szót sem szólok.

Mrs. St. Vincent ismét felemelte a tollát, és az íróasztal fölé hajolt. Barbara visszament az ablakhoz. Kis idő múltán megszólalt:

– Anya. Levelet… levelet kaptam Jim Mastertontól ma reggel. El akar jönni meglátogatni.

Mrs. St. Vincent letette a tollát, és gyorsan felnézett.

– Itt? – kiáltott fel.

– Hát a Ritzbe csak nem hívhatjuk meg vacsorára – gúnyolódott Barbara.

Anyja szomorú arcot vágott. Szívből jövő utálattal megint körülnézett a szobában.

– Igazad van – mondta Barbara. – Undorító egy hely! Úri szegénység… Nem hangzik rosszul: fehérre meszelt vidéki házikó, a kanapén kopott, de ízléses virágmintás huzatok, az öblös vázákban rózsa, és persze egy finom porcelán teáskészlet, amit magunk mosogatunk el. Legalábbis a könyvekben. A való életben viszont, ha az embernek van egy fia, aki az irodai ranglétra legalsó fokán kezdi a pályáját, ez Londont jelenti, mogorva házinénivel, maszatos gyerekekkel a lépcsőn, csupa külföldinek tűnő lakótárssal, reggelire tőkehallal, ami sosem elég… S a többi, s a többi.

– Bárcsak… – kezdte Mrs. St. Vincent. – De most már félek, hogy még ezt a helyet sem engedhetjük meg magunknak sokáig.

– Akkor pedig egy szobába kerülünk mi ketten, az lesz a nappalink és a hálónk. Szörnyű – mondta Barbara. – És egy kis padlástéri lyuk Rupertnek. És amikor Jim meglátogat, odalent fogadom egy rémes közös helyiségben, ahol körös-körül kötögető vénasszonyok ülnek, minket bámulnak, és hörögve, zaftosan köhögnek.

Hallgattak.

– Barbara – szólalt meg végül Mrs. St. Vincent. – Gondolod, hogy… úgy értem…

Kicsit elpirult és abbahagyta.

– Ne légy olyan tapintatos, anya – mondta Barbara. – Manapság már nem divat. Hogy férjhez mennék-e Jimhez, gondolom, ezt akartad kérdezni. Azonnal, mármint ha megkérné a kezemet. De nagyon félek, hogy nem kéri meg.

– Jaj, drága Barbara!

– Más volt az, amikor odakint találkoztunk vele Amy nénivel, és, ahogyan a regényekben írják, a legjobb körökben mozogtunk. Valóban megtetszettem neki. De most majd idejön, és ebben a környezetben lát viszont. És furcsa egy figura ő, finnyás és igen régimódi. És… éppen ez tetszik benne. Ansteysre emlékeztet meg a falunkra – minden olyan elmaradott, ódivatú, de… de olyan… jaj! Nem is tudom… olyan illatos. Akár a levendula.

Felnevetett, kicsit szégyellte a lelkesedését. Mrs. St. Vincent ünnepélyes egyszerűséggel bejelentette:

– Szeretném, ha férjhez mennél Jim Mastertonhoz. Ő… közülünk való. Nagyon jómódú is, de ezt nem tartom olyan fontosnak.

– Én igen – mondta Barbara. – Már egész belebetegedtem a szűkölködésbe.

– De Barbara, ugye nem csak…

– Nem csak ezért? Nem. Én őt komolyan… Jaj, anya, hát nem látod, hogy mennyire?

Mrs. St. Vincent nagyon szomorú arcot vágott.

– Bárcsak hozzád méltó környezetben láthatna, drágám – mondta vágyakozva.

– Ugyan miért aggodalmaskodunk? – mondta Barbara. – Igyekeznünk kell jobb színben látni a dolgokat. Bocsáss meg, amiért ennyit zsörtölődtem. Ne szomorkodj, anya.

Anyja fölé hajolt és könnyedén megcsókolta a homlokát, majd kiment. Mrs. St. Vincent felhagyott minden próbálkozással, hogy átlássa a pénzügyeit, és leült a kényelmetlen kanapéra. A gondolatai úgy pörögtek, mint mókus a kerékben.

– Mondhat bárki bármit, a látszat igenis elriasztja a férfiakat. Később már nem – amikor már valóban megismerték egymást. Akkorra a férfi már tudja, milyen aranyos, édes kislány. De a fiatalok olyan könnyen átveszik a környezetük hanghordozását. Rupert például máris egészen megváltozott. Nem mintha én azt akarnám, hogy a gyerekeim fenn hordják az orrukat. Szó sincs ilyesmiről. De rettentően bántana, ha Rupert eljegyezné azt a rémes lányt a trafikból. Bizonyára nagyon rendes lány. De nem a mi fajtánk. Olyan nehéz ez az egész! Szegény kis Babs! Ha bármit tehetnék… bármit! De honnan kerülhetne még pénz? Mindent eladtunk, hogy Rupert karrierje valahogy elinduljon. Voltaképpen még ezt a helyet sem engedhetjük meg magunknak.

Hogy elterelje a figyelmét, Mrs. St. Vincent felemelte a Morning Postot, és megnézegette a hirdetéseket az első oldalon. A legtöbbet már jól ismerte. Sokaknak befektetőre volt szükségük, mások éppenséggel szabadulni akartak a tőkéjüktől, pusztán egy adóslevélért cserébe, megint mások fogat akartak vásárolni (soha nem értette, miért), és voltak, akik ruhákat és szőrmebundákat akartak eladni túlontúl optimista árfekvésben.

Hirtelen felfigyelt valamire, és megmerevedett. Újra és újra elolvasta a nyomtatott szavakat.

„Csak úriembereknek. Kis ház Westminsterben csodaszépen berendezve; olyanoknak ajánljuk, akik valóban gondját viselnék. A bérleti díj névleges. Ügynökök kíméljenek.”

Mindennapos hirdetés. Sok ilyet olvasott már – vagy legalábbis nagyon hasonlót. A névleges bérleti díj – itt rejlik a csapda.

És mégis, mert nyugtalan volt és szeretett volna elmenekülni kínzó gondolatai elől, azonnal feltette a kalapját, buszra szállt, és elment a hirdetésben megadott címre.

Egy ingatlanügynökség volt. Nem új és nyüzsgő cég, hanem kicsit megkopott, régimódi intézmény. Félénken elővette a kitépett hirdetést, és érdeklődött a részletek felől.

Az ősz hajú, idős úr, aki fogadta, elgondolkodva simogatta az állát.

– Hogyne, asszonyom. Igen. Ez a ház, ami a hirdetésben szerepel, a Cheviot Place 7. szám alatt található. Szeretné megtekinteni?

– Először szeretném tudni, mennyi a bérleti díj – mondta Mrs. St. Vincent.

– Á, a bérleti díj. A pontos összeget még nem közölték, de biztosíthatom felőle, hogy pusztán névleges.

– Hogy mi a névleges, az nézőpont kérdése – válaszolta Mrs. St. Vincent.

Az öregúr halkan kuncogott.

– Valóban, régi trükk, nagyon régi. De a szavamat adom rá, hogy ebben az esetben nem így van. Heti két-három font, nem több.

Mrs. St. Vincent úgy döntött, hogy megtekinti a házat. Ugyan valószínűtlen, hogy megengedheti magának, de legalább megnézheti. Biztosan van valami komoly hibája, ha ilyen áron kínálják.

De amikor meglátta az épületet a Cheviot Place-en, a szíve megdobbant. Mint egy kis ékszerdoboz. Anna királynő korabeli, tökéletes állapotban. Ősz hajú, oldalszakállas komornyik nyitott ajtót egy érsek nyugalmával. „De egy kedves érsekével” – gondolta Mrs. St. Vincent.

Jóindulatú mosollyal vette át az ügynökségi megbízást.

– Hogyne, asszonyom, máris mindent megmutatok. A ház készen áll, máris költözhető.

Előtte ment, ajtókat nyitogatott, bemutatta a szobákat.

– A szalon, a fehér dolgozószoba, itt pedig egy kis toalettszoba.

Tökéletes volt – akár egy álom. A bútor is mind korabeli, minden darabon meglátszott, hogy használták jócskán, de nagy szeretettel gondozták. A szőnyegek szépséges, régi, megfakult színű darabok voltak. Minden szobában volt friss virág, öblös vázában. A hátsó front a Green Parkra nézett. Az egész házból ódivatú báj sugárzott.

Mrs. St. Vincent szemét elfutotta a könny, alig tudta visszafojtani a sírást. Valamikor így festett Ansteys is… Ansteys…

Vajon észrevette-e a komornyik, milyen erős érzelmek kerítették a hatalmukba? Ha igen, nem mutatta ki, ahogyan az tökéletesen betanított szolgálóhoz illik. Szerette az ilyen öreg cselédeket: mellettük az ember nem feszengett, hanem biztonságban érezhette magát. Olyanok voltak, mint a barátok.

– Nagyon szép ház – mondta halkan. – Csodaszép. Nagyon örülök, hogy láthattam.

– Csak ön bérelné egyedül, asszonyom?

– A fiammal és a lányommal. De félek, nem…

A hangja megtört. Olyan rettentően akarta – olyan kétségbeesetten.

Ösztönösen tudta, hogy a komornyik megérti. A férfi nem nézett rá, hanem szenvtelen hangon megjegyezte:

– Én véletlenül tudom, asszonyom, hogy a tulajdonos mindenekfelett megfelelő bérlőket keres. Neki nem fontos a bérleti díj. Azt akarja, hogy olyasvalaki lakja a házát, aki valóban törődik majd vele és megbecsüli.

– Én megbecsülném – mondta halkan Mrs. St. Vincent.

Megfordult, indulni készült.

– Köszönöm, hogy mindent megmutatott – mondta udvariasan.

– Nincs mit, asszonyom.

Állt az ajtóban, egyenesen, ahogy illik, amíg Mrs. St. Vincent lassan elindult az utcán. „Megért engem. Ő is a régi világhoz tartozik – gondolta magában Mrs. St. Vincent. – Szeretné, ha én kapnám meg – nem pedig valami munkáspárti, vagy valami gombgyáros! A mi fajtánk kihalóban van, de összetartunk.”

Végül úgy döntött, nem megy vissza az ügynökségre. Mi értelme volna? A bért ki tudná fizetni, de a cselédekre is gondolni kell. Egy ekkora házban cselédek is vannak.

Másnap reggel levél feküdt a tányérja mellett. Az ingatlanügynökségtől jött. Felajánlották neki a Cheviot Place 7. számú ház bérletét hat hónapra, heti két fontért, majd azt írták: „Felteszem, tisztában van vele, hogy a személyzet ott marad, a háziúr költségén? Valóban kitűnő ajánlat.”

Az volt. Annyira megdöbbent, hogy végül hangosan felolvasta a levelet. Csak úgy záporoztak rá a kérdések, miközben leírta az előző napi látogatását.

– Titkolózó anyuskám! – kiáltotta Barbara. – Tényleg olyan gyönyörű?

Rupert megköszörülte a torkát, és mintha a bíróságon volnának, keresztkérdéseket tett fel.

– Valami van e mögött. Itt valami bűzlik. Határozottan bűzlik.

– Akár a lágy tojásom – mondta fintorogva Barbara. – Pfuj! Miért volna bármi mögötte? Ez annyira rád vall, Rupert, mindig mindenben rejtélyt szimatolsz. A sok ócska detektívregény miatt van, mindig azokat bújod.

– A bérleti díj egy vicc – mondta Rupert. – A Cityben – tette hozzá fontoskodva – az ember mindenféle sötét ügyletbe belelát. Én mondom nektek, ebben az egészben valami nagyon bűzlik.

– Ostobaság – mondta Barbara. – A ház olyasvalakié, akinek rengeteg pénze van, és azt akarja, hogy amíg távol van, rendes emberek lakják. Valami ilyesmi. A pénz valószínűleg nem is számít neki.

– Mit mondtál, mi a pontos cím? – kérdezte Rupert az édesanyjától.

– Cheviot Place 7.

– Nahát! – hátralökte a székét. – Ez valóban izgalmas. Ebből a házból tűnt el Lord Listerdale.

– Biztos vagy benne? – kérdezte kétkedve Mrs. St. Vincent.

– Egész biztos. Több háza is van Londonban, de ebben lakott. Egy este kisétált, azt mondta, a klubjába megy, és soha többé nem látták. Állítólag meglógott Kelet-Afrikába vagy valami hasonló helyre, de senki sem tudja, miért. Én mondom nektek, abban a házban gyilkolták meg. Azt mondod, sok helyütt van faburkolat?

– Igeeen… – mondta elhaló hangon Mrs. St. Vincent –, de…

Rupert nem adott neki időt. Hatalmas lelkesedéssel folytatta.

– Faburkolat! Tessék. Biztos van valahol egy titkos fülke. A hullát oda gyömöszölték be, és ott van azóta is. Talán először bebalzsamozták.

– Rupert, kedvesem, ne beszélj csacsiságokat – mondta az anyja.

– Tiszta idióta vagy – mondta Barbara. – Túl gyakran vitted moziba azt a hidrogénezett szőkét.

Rupert méltósággal felállt – már amennyi méltóság kitelik egy hórihorgas, ügyefogyott fiatalembertől, majd kimondta az utolsó szót:

– Csak vedd ki azt a házat, anya. Én meg majd kiderítem a rejtélyt. Meglátjátok.

Rupert sietve távozott, mert félt, hogy elkésik az irodából.

A két nő tekintete találkozott.

– Anya? – kérdezte remegő hangon Barbara. – Istenem, bárcsak…

– A cselédek – mondta kétségbeesetten Mrs. St. Vincent – esznek is. Természetesen, én is azt akarom, hogy egyenek – de ez a dolog hátulütője. Az ember, ha csak maga van, könnyen nélkülöz.

Könyörgő pillantást vetett Barbarára, és a lány bólintott.

De magában már eldöntötte. Látta, ahogy a lánya tekintete felragyogott. Azt gondolta magában: „Jim Mastertonnak a hozzá méltó környezetben kell őt látnia. Itt a lehetőség. Csodálatos lehetőség. Meg kell ragadnom.”

Leült, és írt az ügynökségnek, hogy elfogadja az ajánlatot.

– Quentin, honnan kerültek a virágok? Én nem vásárolhatok drága virágot.

– King’s Cheviotból küldték fel, asszonyom. Itt mindig ez volt a szokás.

A komornyik távozott. Mrs. St. Vincent megkönnyebbülten felsóhajtott. Mihez kezdene Quentin nélkül? Miatta minden olyan könnyű volt. „Túl jó ahhoz, hogy igaz legyen – gondolta magában. – Nemsokára felébredek, és kiderül, hogy mindent csak álmodtam. Olyan boldog vagyok itt – már két hónapja itt vagyunk, és milyen villámgyorsan elmúlt.”

Az élet valóban meglepően kellemes volt. Quentin, a komornyik, olyan volt, akár a Cheviot Place 7. uralkodója. – Csak bízzon rám mindent, asszonyom – mondta tisztelettudóan –, meglátja, úgy lesz a legjobb.

Minden héten megmutatta neki a háztartás könyvelését, és a végösszegek mindig meglepően alacsonyak voltak. Quentinen kívül csak két cseléd volt, a szakácsnő és egy szobalány. A modoruk kellemes volt és jól dolgoztak, de voltaképpen Quentin vezette a házat. Néha vad és szárnyas került az asztalra, ami aggodalommal töltötte el Mrs. St. Vincentet. Quentin mindig megnyugtatta: Lord Listerdale vidéki birtokáról küldték fel, King’s Cheviotból, vagy a yorkshire-i lápjáról. „Mindig ez volt a szokás, asszonyom.”

Titokban Mrs. St. Vincent kételkedett benne, hogy a távol lévő Lord Listerdale is egyetértene ezekkel a szavakkal. Hajlott rá, hogy gyanakodjék Quentinre, aki talán visszaélt a gazdájától ráruházott hatalommal. Nyilvánvaló volt, hogy megkedvelte őket, és hogy az ő szemében semmi nem volt elég jó nekik.

Rupert szavai felkeltették a kíváncsiságát, így amikor Mrs. St. Vincent legközelebb ellátogatott az ügynökségre, óvatosan utalt Lord Listerdale-re. Az ősz hajú, idős úr azonnal válaszolt. Igen, Lord Listerdale Kelet-Afrikában van, és ott is volt az elmúlt tizennyolc hónapban.

– Az ügyfelünk kicsit különc – mondta széles mosollyal. – A lehető legkevésbé konvencionális módon utazott el Londonból, mint talán emlékszik rá. Egy szót sem szólt senkinek. Az újságok megszimatolták a sztorit. Még a Scotland Yard is vizsgálódott. Szerencsére Lord Listerdale idővel üzent Kelet-Afrikából. Az unokatestvérének, Carfax ezredesnek adott meghatalmazást, így ő intézi Lord Listerdale ügyeit. Igen, valóban különc viselkedés. Mindig nagy utazó volt, távoli helyeken járt – könnyen meglehet, hogy még évekig nem tér vissza Angliába, pedig már előrehaladott korú.

– Nem lehet még olyan öreg – mondta Mrs. St. Vincent, mert hirtelen visszaemlékezett, hogy egy képes magazinban látott róla fényképet: a viharvert, szakállas arcával úgy festett, mint valami Erzsébet kori tengerész.

– Középkorú – mondta a fehér hajú úr. – A Debrett szerint ötvenhárom éves.

Mrs. St. Vincent elismételte a beszélgetést Rupertnek: szeretett volna gátat vetni az ifjú képzelgéseinek.

De Rupert nem jött zavarba.

– No, akkor ez az ügy gyanúsabb, mint valaha – jegyezte meg. – Ki ez a Carfax ezredes? Ha történik valami Listerdale-lel, valószínűleg ő örökli a címet. Azt a levelet Kelet-Afrikából valószínűleg hamisították. Három év múltán, vagy akármennyit ír is elő a törvény, ez a Carfax halottnak nyilváníttatja, és felveszi a címet. De addig is, az egész vagyonnal ő rendelkezik. Nagyon gyanús.

De nagy kegyesen odáig ereszkedett, hogy a házat kellemesnek nyilvánította. Szabad perceiben gyakran kopogtatta a faborítást és sokat méricskélt, hátha titkos szobára bukkan, de lassacskán elveszítette érdeklődését a Lord Listerdale-rejtély iránt. De a trafikos lánya iránt is sokkal kevesebb érdeklődést mutatott. A légkör megtette hatását.

Barbarának a ház nagy örömet hozott. Jim Masterton hazatért, és gyakori látogató lett náluk. Mrs. St. Vincenttel remekül megértették egymást. Egy nap mondott valamit Barbarának, ami nagyon meglepte a lányt.

– Tudja, hogy ez a ház remekül illik az édesanyjához?

– Anyához?

– Igen. Mintha neki építették volna! Egészen elképesztő, mennyire idetartozik. Tudja, van ebben a házban valami rejtelmes, kicsit kísérteties.

– Nem szabad úgy beszélnie, mint Rupert – könyörgött Barbara. – Meg van győződve róla, hogy a gonosz Carfax ezredes meggyilkolta Lord Listerdale-t, és a padló alatt rejtette el a holttestét.

Masterton felnevetett.

– Csodálom Rupert nyomozói lelkesedését! Nem, én nem ilyesmire gondoltam. De van valami a levegőben, a ház légkörében, amit nem egészen értek.

Már három hónapja laktak a Cheviot Place-en, amikor Barbara sugárzó arccal ment oda édesanyjához.

– Jim és én… eljegyeztük egymást! Igen… tegnap este. Jaj, anya! Olyan ez az egész, mintha egy tündérmese vált volna valóra!

– Jaj, kedvesem! Olyan boldog vagyok, olyan nagyon boldog!

Anya és lánya szorosan összeölelkeztek.

– Tudod, Jim majdnem annyira szerelmes beléd, mint belém – mondta végül Barbara huncutul nevetve.

Mrs. St. Vincent elpirult.

– De igen – erősködött a lánya. – Azt hitted, ez a ház majd nagyszerű környezet lesz a számomra, és közben hozzád illik igazából. Rupert és én nem vagyunk idevalók. De te igen.

– Ne beszélj csacsiságokat, drágám.

– Ez nem csacsiság. Kicsit olyan, mint egy elvarázsolt kastély, és te vagy benne az elvarázsolt királykisasszony. Quentin pedig… igen, ő a jóságos varázsló.

Mrs. St. Vincent nevetett, és Quentinnel kapcsolatban igazat adott Barbarának.

Rupert igen nyugodtan fogadta húga eljegyzésének hírét.

– Gondoltam én, hogy erről fúj a szél – jegyezte meg okoskodva.

Kettesben vacsoráztak az édesanyjával, miután Barbara és Jim elmentek valahová.

Quentin letette eléje a portóit, majd zajtalanul visszavonult.

– Fura egy bogár az öreg – mondta Rupert, és a csukott ajtó felé bólintott. – Van benne valami furcsa, tudod, valami…

– Csak nem gondolod, hogy itt valami bűzlik? – szakította félbe apró mosollyal Mrs. St. Vincent.

– Nahát, anya, honnan tudtad, hogy mit akarok mondani? – kérdezte Rupert a lehető legkomolyabban.

– Mert gyakran használod ezt a kifejezést, szívem. Mindenről úgy véled, hogy bűzlik. Gondolom, úgy képzeled, hogy Quentin tette el láb alól Lord Listerdale-t, és ő rejtette a padló alá.

– A faburkolat mögé – javította ki Rupert. – Mindig kicsit félreérted a dolgokat, anya. De ennek már utánanéztem. Abban az időben Quentin lent volt a birtokon, King’s Cheviotban.

Mrs. St. Vincent rámosolygott, felállt az asztaltól, és felment a szalonba. Rupert bizonyos tekintetben még nem nőtt fel egészen.

És mégis, most először eltöprengett azon, vajon miért utazott el olyan hirtelen Lord Listerdale Angliából. Kellett legyen valami oka ennek a hirtelen elhatározásnak. Még tűnődött, amikor Quentin belépett a kávéval, és ekkor Mrs. St. Vincent a maga számára is váratlanul megkérdezte:

– Ugye sokáig volt Lord Listerdale mellett, Quentin?

– Igen, asszonyom, fiatal, huszonegy éves legénykoromtól. Ez még az előző lord idejében volt. Lakájként kezdtem.

– Akkor nagyon jól ismeri Lord Listerdale-t. Milyen ember?

A komornyik kicsit megfordította a tálcát, hogy Mrs. St. Vincent könnyebben hozzáférjen a cukorhoz, majd érzelemmentes, nyugodt hangon válaszolt.

– Lord Listerdale nagyon önző úriember volt, asszonyom, egyáltalán nem törődött másokkal.

Felemelte a tálcát, és kiment. Mrs. St. Vincent csak ült a kávéscsészével a kezében, és értetlen arccal nézett utána. A véleményt leszámítva is volt valami furcsa a szavakban.

Quentin azt mondta, „volt”. De akkor biztosan azt gondolja – azt hiszi, hogy… Összeszedte magát. Már egészen úgy gondolkodik, mint Rupert. Mégis, elfogta a nyugtalanság. A későbbiekben úgy vélte, ettől a pillanattól fogva kezdett el gyanakodni.

Most, hogy Barbara boldogsága és jövője biztosítottnak látszott, maradt ideje a saját gondolataira is, és akarata ellenére is töprengeni kezdett a Listerdale-rejtély felől. Vajon mi az igaz történet? Akármi legyen is, Quentin tud valamit. Furcsa volt, amit mondott – „nagyon önző úriember volt – nem törődött másokkal”. Vajon mi rejlik a szavak mögött? Úgy beszélt, mint valami bíró, távolságtartón és részrehajlás nélkül.

Vajon Quentinnek lehet valami köze Lord Listerdale eltűnéséhez? Ha esetleg mégis tragédia történt, vajon tevékeny szerepet játszott benne? Végül is, akármilyen nevetséges is Rupert feltételezése, az az egyetlen levél a meghatalmazással Kelet-Afrikából – nos, ebben valóban van valami gyanús.

De akármennyire igyekezett, képtelen volt rosszat feltételezni Quentinről. Quentin, mondta el magában újra meg újra, jó ember – olyan egyszerűen használta a szót, ahogyan egy gyermek tette volna. Quentin jó ember. De valamit tud!

Soha többé nem beszélt vele a gazdájáról. Úgy tűnt, már el is felejtették a témát. Rupertnek és Barbarának akadt jobb dolga is, és többé nem vitatták meg a lehetőségeket.

Augusztus vége felé történt, hogy bizonytalan feltételezései valósággá kristályosodtak. Rupert elutazott két hétre nyaralni egy barátjával, akinek motorbiciklije és utánfutója volt. Mintegy tíz nappal a távozása után Mrs. St. Vincent döbbenten nézett fel, mert Rupert rontott be a szobába, ahol éppen valamit írt.

– Rupert! – kiáltott fel.

– Tudom, anya. Nem számítottál rám még három napig. De történt valami. Anderson, a barátom, nemigen törődött vele, hova megyünk, így aztán azt javasoltam neki, vessünk egy pillantást King’s Cheviotra…

– King’s Cheviotra? De miért?

– Nagyon jól tudod, anya, hogy mindig úgy éreztem, valami bűzlik itt. Nos, megnéztem a birtokot – bérbe adták, nincs ott semmi. Nem mintha számítottam volna rá, hogy találok valamit – csak kicsit körülszaglásztam.

„Valóban – gondolta Mrs. St. Vincent – Rupert most éppen úgy fest, mint egy kutya. Körbe-körbeszimatol és valami bizonytalan, meghatározhatatlan dologra vadászik, az ösztöne hajtja, elfoglalt és boldog.”

– Amikor úgy nyolc-kilenc mérföldre onnan átmentünk egy falun, akkor esett le – úgy értem, akkor pillantottam meg.

– Kit?

– Quentint. Éppen bement egy kis házikóba. Itt valami bűzlik, mondtam magamban, megálltunk, és visszamentem. Kopogtam, és ő maga nyitott ajtót.

– Nem értem. Quentin egyszer sem volt távol…

– Mindjárt erre is rátérek, anya. Hallgass végig, ne szakíts félbe. Quentin volt, és nem Quentin volt, ha érted, mire gondolok.

Nyilvánvaló volt, hogy Mrs. St. Vincent nem érti, így aztán igyekezett jobban megmagyarázni.

– Valóban Quentin volt, de nem a mi Quentinünk. Hanem a valódi Quentin.

– Rupert!

– Hallgass meg. Először én is beugrottam, és megkérdeztem – Quentin, ugye? –, mire az öregúr azt mondta: – Igen, uram, valóban ez a nevem. Mit parancsol? – És akkor rájöttem, hogy ez nem a mi emberünk, bár nagyon hasonlított rá, még a hangja is. Feltettem pár kérdést, és akkor minden kiderült. Az öregnek fogalma sem volt róla, hogy valami bűzlik a dologban. Valóban Lord Listerdale komornyikja volt, nyugdíjba ment, és körülbelül akkoriban kapta azt a házikót is, amikor Lord Listerdale állítólag elment Afrikába. És már érted, hogy ebből mi következik – a mi emberünk imposztor, valami sötét indítékból Quentin szerepét játssza. Nekem az az elméletem, hogy azon az estén feljött a városba, a King’s Cheviot komornyikjának adta ki magát, elbeszélgetett Lord Listerdale-lel, megölte, majd elrejtette a holttestét a faburkolat mögött. Régi ház, biztosan van valahol valami fülke…

– Jaj, ne kezdd már megint – szakította félbe hevesen Mrs. St. Vincent –, nem tudom elviselni! Miért tett volna ilyet, ezt szeretném tudni, miért? Ha ilyet tett, és vedd tudomásul, egyetlen pillanatig sem hiszem, mi oka lehetett volna rá?

– Igazad van – mondta Rupert. – Az indíték. Az valóban fontos. Kicsit utánaérdeklődtem a dolgoknak. Lord Listerdale-nek sok ingatlana volt. Az elmúlt két napban kiderítettem, hogy gyakorlatilag minden házát bérbe adták az elmúlt másfél évben, olyan embereknek, mint mi, névleges bérért – és azzal a kikötéssel, hogy a cselédségnek maradnia kell. És az idő egy részében rendre maga Quentin is ott dolgozott komornyikként – vagy hát a férfi, aki Quentinnek adja ki magát. Ebből az következik, hogy valamit – ékszereket vagy papírokat – elrejtettek Lord Listerdale valamelyik házában, de a banda nem tudta, melyikben. Csak feltételezem, hogy van egy banda, de természetesen lehetséges, hogy ez a fickó, ez a Quentin, egyedül dolgozik. Meg aztán…

Mrs. St. Vincent meglehetősen határozottan félbeszakította.

– Rupert! Hallgass már el! Egész beleszédülök. Különben is, ostobaságot beszélsz – bandákról meg elrejtett papírokról.

– Van egy másik elméletem is – ismerte be Rupert. – Ez a Quentin olyasvalaki, akit Lord Listerdale megsértett. Az igazi komornyik elmesélt egy hosszú történetet egy Samuel Lowe nevű emberről, aki segédkertész volt, és körülbelül olyan magas és olyan alkatú, amilyen Quentin. Haragszik Lord Listerdale-re, és…

Mrs. St. Vincent megrezzent.

„Nem törődik másokkal”, emlékezett Quentin szenvedélytelen, kimért hangú megjegyzésére. Ebből sokra nem lehet következtetni, de utalhat voltaképpen bármire.

Olyan mélyen a gondolataiba merült, hogy alig hallotta, mit beszél Rupert. Gyorsan magyarázott valamit, amiből Mrs. St. Vincent egy szót sem értett, majd kisietett a szobából.

Aztán magához tért. Vajon hova ment Rupert? Mit akar tenni? Nem értette, mit mondott, mielőtt kiment. Talán a rendőrségre megy. Akkor viszont…

Gyorsan felállt, és csengetett. Quentin, szokásához híven, azonnal megjelent.

– Csengetett, asszonyom.

– Igen. Jöjjön be, kérem, és csukja be az ajtót.

A komornyik engedelmeskedett, Mrs. St. Vincent egy pillanatig némán, komoly tekintettel vizsgálgatta a férfit.

„Kedves volt hozzám – gondolta. – Senki nem tudja, milyen kedves. A gyerekek ezt nem értenék meg. Rupert őrült története talán valóban ostobaság, másrészt viszont… talán van benne némi igazság. Miért ítélkeznék felette én? Nem tudok semmit. Nem tudom, mi volt helyes vagy helytelen… viszont az életemet tenném rá – igen, az életemet! –, hogy Quentin jó ember.”

Kipirulva, remegő hangon szólalt meg.

– Quentin, Mr. Rupert éppen az imént érkezett vissza. Lement King’s Cheviotba… és egy közeli faluban…

Elhallgatott, mert észrevette, hogy Quentin láthatóan összerezzen.

– Meglátott valakit – folytatta óvatosan.

„Tessék – figyelmeztettem. Legalább figyelmeztettem” – gondolta magában.

De közben Quentin visszanyerte szokásos nyugalmát, bár éber, kutató pillantással vizsgálgatta, és volt valami a tekintetében, amit Mrs. St. Vincent még soha nem látott. Most először egy férfi, nem pedig egy szolga nézett rá.

Egy pillanatig habozott, majd megszólalt, és a hangja, alig észrevehetően, szintén megváltozott.

– Miért mondja el mindezt, Mrs. St. Vincent?

Mielőtt válaszolni tudott volna, felpattant az ajtó, és Rupert viharzott be egy méltóságteljes, középkorú úrral, akinek kis oldalszakálla volt és úgy festett, mint egy jóságos érsek. Quentin!

– Itt van – mondta Rupert. – Az igazi Quentin. Odakint várattam egy taxiban. Quentin, nézze meg ezt az embert, és mondja meg – ő Samuel Lowe?

Ez volt Rupert diadalmas pillanata. De kérészéletű volt, és szinte azonnal észrevette, hogy valami baj van. Mert míg az igazi Quentin zavarba jött és láthatóan roppant kényelmetlenül érezte magát, a második Quentin szélesen, leplezetlen élvezettel mosolygott.

Hátba vágta megzavarodott hasonmását.

– Nincs semmi baj, Quentin. Egyszer csak kibújik a szög a zsákból. Mondja csak meg nekik, ki vagyok.

A méltóságteljes tartású idegen kihúzta magát.

– Ez, uram – mondta szemrehányó hangon Rupertnek –, a gazdám, Lord Listerdale.

A következő pillanatban sok minden történt. A roppant magabiztos Rupert egészen magába roskadt. Még a szája is nyitva maradt a felfedezés döbbenetétől, de mielőtt felfogta volna, mi történik, érezte, hogy valaki finoman az ajtó felé tereli, és hallotta, hogy egy barátságos hang, amely egyszerre volt ismerős és mégsem, a következőket mondja:

– Nincs semmi baj, fiam. Senkinek sem esett bántódása. De most szeretnék beszélni az édesanyjával. Nagyon ügyes volt, hogy így kiugrasztotta a nyulat a bokorból.

Máris kint volt a folyosón és csak bámult a csukott ajtóra. Az igazi Quentin ott állt mellette, csak úgy folyt belőle a szó, és szelíd hangon magyarázkodott.

Odabent a szobában Lord Listerdale szembenézett Mrs. St. Vincenttel.

– Hadd magyarázzam meg – ha egyáltalán képes leszek rá! Egész életemben önző dög voltam – ahogyan egy nap hirtelen rádöbbentem. Úgy gondoltam, a változatosság kedvéért megpróbálkozom egy kis önzetlenséggel, és mert fantáziadús bolond vagyok, humanitárius pályafutásomat is fantasztikus ötletekkel kezdtem. Pénzt küldtem szokatlan jótékonysági gyűjtésekre, de aztán úgy éreztem, szükségem van rá, hogy valami… nos, hogy valami személyes dolgot tegyek. Mindig sajnáltam azt a társadalmi osztályt, amely nem koldulhat, hanem kénytelen némán szenvedni – az elszegényedett úri népet. Sok ingatlanom van. Így támadt az ötletem, hogy ezeket a házakat olyan embereknek adom ki, akiknek szükségük van rá és akik megbecsülnék ezeket. Fiatal házaspárok, akiknek meg kell kapaszkodniuk, özvegyek fiú- és lánygyerekekkel, akiket útjukra kell bocsátaniuk. Quentin több nekem egyszerű komornyiknál, inkább a barátom. Beleegyezésével és segítségével kölcsönvettem a személyiségét. Mindig volt bennem színészi tehetség. Egy nap a klubba menet támadt az ötletem, és rögtön mentem, hogy megbeszéljem Quentinnel. Amikor nagy felhajtás támadt az eltűnésem körül, akkor küldettem magamtól azt a levelet Kelet-Afrikából. Abban meghatalmaztam az unokatestvéremet, Maurice Carfaxot az ügyeim intézésével. És… hát, röviden, ennyi a történet.

Kicsit ügyefogyottan elhallgatott, és könyörgő pillantást vetett Mrs. St. Vincentre. Mrs. St. Vincent szálegyenesen állt, és nyugodtan viszonozta a pillantását.

– Nagyon jó szándékú terv volt – mondta. – Igen szokatlan, és a dicséretére válik. Nagyon… hálás vagyok. De természetesen megérti, hogy ezek után nem maradhatunk itt.

– Erre számítottam – mondta Lord Listerdale. – Büszke, nem fogadhat el alamizsnát, és ezt nyilván annak tartja.

– Miért, nem az? – kérdezte nyugodtan Mrs. St. Vincent.

– Nem. Mert szeretnék kérni valamit viszonzásul.

– Valamit?

– Mindent. – A hangja megerősödött, mint az olyan emberé, aki megszokta a parancsolást. – Huszonhárom éves koromban feleségül vettem a lányt, akit szerettem. Egy évvel később meghalt. Azóta nagyon magányos vagyok. Nagyon vágytam rá, hogy megtaláljam azt a bizonyos nőt… az álmaim asszonyát.

– Én volnék az? – kérdezte Mrs. St. Vincent nagyon halkan. – Olyan öreg vagyok… olyan hervadt.

Lord Listerdale felnevetett.

– Öreg? Hiszen fiatalabb, mint a gyerekei. Egyébként én vagyok öreg.

De ezúttal Mrs. St. Vincent nevetett fel, lágyan gurgulázva, mint aki remekül mulat.

– Maga? Maga még kisfiú. Kisfiú, aki szeret maskarába öltözni. – Kinyújtotta a kezét, a férfi pedig boldogan megragadta.

(Prekop Gabriella fordítása)

Tartalom

A Listerdale-rejtély
(Prekop Gabriella fordítása)

Fülemüle-villa
(Borbás Mária fordítása)

A lány a vonaton
(Prekop Gabriella fordítása)

Hatpennys nóta
(Gy. Horváth László fordítása)

Edward Robinson férfiassága
(Prekop Gabriella fordítása)

Baleset
(Gy. Horváth László fordítása)

Jane állást keres
(Prekop Gabriella fordítása)

Gyümölcsöző vasárnap
(Borbás Mária fordítása)

Mr. Eastwood kalandja
(Prekop Gabriella fordítása)

A ritka nagy lehetőség
(Prekop Gabriella fordítása)

A maharadzsa smaragdja
(Prekop Gabriella fordítása)

Hattyúdal
(Prekop Gabriella fordítása)

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

Az elefántok mindenre emlékeznek

A harmadik lány

Hercule Poirot karácsonya

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Sors-rejtekajtó

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján
Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 593 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License