Írta: Ana Huang

A mű eredeti címe: King of Wrath

Fordította: Bujdosó István

Szerkesztő: Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Horváth Anikó

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ana Huang

© Bujdosó István

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Cat/TRC Designs

Borítóképek: Rashevskyi Viacheslav; Dmitry Nesterov/Shutterstock; rabbit75, doozie, Masha Kotscur/DepositPhotos

Illusztrációk: AKV/Shutterstock, Sergii Bob/Shutterstock

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 499 899 0 (epub), kiadói kód: MX-3016e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Harcolj azokért, akiket szeretsz
– beleértve önmagadat is.

Lejátszási lista

„Empire State of Mind” – Jay-Z feat. Alicia Keys

„Luxurious” – Gwen Stefani

„Red” – Taylor Swift

„Teeth” – 5 Seconds of Summer

„Partition” – Beyoncé

„Pretty Boy” – Cavale

„All Mine” – PLAZA

„Can’t Help Falling in Love” – Elvis Presley

„We Found Love” – Rihanna

„Counting Stars” – One Republic

„The Heart Wants What It Wants” – Selena Gomez

„Stay” – Rihanna

Felnőtt tartalom.
A könyv nyíltan ábrázol szexuális, valamint enyhén erőszakos jeleneteket, a szereplők helyenként trágár kifejezéseket használnak. Érzékenyebb lelkületű olvasók számára felkavaró lehet.

1. FEJEZET

Vivian

Hihetetlen, hogy itt van. Soha nem jár el ilyen eseményekre, hacsak nem valamelyik barátja a házigazda…

– Azt láttad, hogy Arno Reinhartot egy hellyel lejjebb nyomta a Forbes milliárdoslistáján? Szegény Arnie, totál kibukott, pont a Jean-Georges-ban ebédelt, amikor megtudta…

A sutyorgás a Frederick Wildlife Trust veszélyeztetett állatok megmentésére rendezett éves adománygyűjtő estélyének felénél kezdődött.

Idén a rövidcsőrű lile volt az est sztárja, de a gála kétszáz vendége közül senki sem beszélgetett a madárfaj fennmaradásának esélyeiről a Veuve Clicquot pezsgő és a kaviár cannoli mellett.

– Úgy hallottam, hogy a család most renováltatja Comói-tó melletti villáját potom százmillió dollárért. Mondjuk, az épület több száz éves, szóval talán már ráfér a felújítás…

A moraj intenzitása percről percre nőtt, közben pedig szaporodtak a lopott pillantások és az álmodozó sóhajok is.

Én mindenesetre nem fordultam meg, hogy megnézzem, kitől vannak ennyire elájulva a manhattani felső tízezer általában oly kimért tagjai. Nem is igazán érdekelt. Ugyanis minden figyelmemet egy bizonyos áruházlánc örökösnőjére összpontosítottam, aki égig érő magas sarkú cipőjében az ajándéktárgyakkal megrakott asztal felé tántorgott. Gyorsan körülnézett, majd fogta az egyik személyre szóló ajándékkosárkát, és bedobta a táskájába.

Amint továbbindult, beleszóltam a fülhallgatómba.

– Shannon, Rózsaszín Kód a puccos asztalnál. Derítsd ki, kinek a cuccát nyúlta le, és tegyél ki egy másikat.

A ma esti ajándékkosárkák mindegyikében több, mint nyolcezer dollár értékű luxuscikk lapult, de egyszerűbb volt ráterhelni az extra kiadást az esemény költségvetésére, mint leállni vitatkozni a Denman örökösnőjével.

– Már megint Tilly Denman? – nyögött fel a vonal másik végén az asszisztensem. – Mintha nem lenne elég pénze, hogy mindent megvegyen, ami azon az asztalon fel van halmozva, és még úgy is milliói maradnának.

– Igen, de neki ez nem a pénzről szól. Hanem az adrenalinlöketről – mondtam. – Most pedig indulás. Holnap kapsz egy kenyérpudingot a Magnolia Pékségből, hogy kárpótoljalak valamivel a megerőltető feladatért. És kerítsd elő Pénelopét! Mégiscsak neki kellene felügyelnie az ajándékos asztalra.

– Ha-ha – mondta Shannon, nyilván kihallotta a szarkazmust a hangomból. – Rendben. Intézem az ajándékcsomagot, meg Penelopét, de holnap egy egész kád kenyérpudingot kérek!

Csak nevetve megráztam a fejem, ahogy a vonal elnémult.

Amíg ő intézkedett az elcsent ajándék pótlásáról, én körbejártam a teremben, és árgus szemekkel figyeltem, hol ütheti fel a fejét még valami zűr.

Amikor elkezdtem ezt a vállalkozást, furcsa érzés volt, hogy dolgozni megyek olyan eseményekre, amelyekre általában amúgy is kaptam volna meghívót. De az évek során egész jól hozzászoktam, meg hát a pénz is jól jött, hogy egy kicsit függetlenedjek a szüleimtől.

Hiszen ez a jövedelem nem képezte részét a vagyonkezelői alapba folyó járadékomnak, és nem is az örökségemből származott. Nem, ez az a pénz volt, amit Manhattanben luxusrendezvények szervezőjeként kerestem.

Imádok a semmiből csodálatos eseményeket varázsolni, a gazdagok meg imádják a gyönyörű dolgokat. Úgyhogy mindenki jól jár.

Még egyszer ellenőriztem a hangbeállításokat a beszédhez, amikor láttam, hogy Shannon rohan felém.

– Vivian! Nem is mondtad, hogy ő is itt lesz! – sziszegte.

– Kicsoda?

– Dante Russo.

A hangbeállítás és az ajándékos tasakok problémája abban a szent pillanatban ki is szállt a fejemből.

Shannon csillogó szemébe néztem, és láttam, hogy teljesen elpirult.

– Dante Russo? – A szívem hirtelen elszorult. – De hát ő nem is válaszolt a meghívásra, hogy eljön.

– Ugyan, rá nem vonatkoznak az ilyen szabályok – mondta szinte remegve az izgalomtól. – Hihetetlen, hogy itt van! Ezt még hetekig emlegetni fogják.

Szóval ez volt az a nagy sutyorgás.

Dante Russo, a luxuscikkeket gyártó Russo konglomerátum rejtélyes vezére, valóban csak nagy ritkán jelent meg olyan nyilvános eseményen, amelyet nem ő vagy valamelyik közeli barátja, esetleg egy fontos üzlettársa rendezett. A Frederick Wildlife Trust pedig egyik kategóriába sem tartozott.

Ő az egyik leggazdagabb ember New Yorkban, és éppen ezért a felső tízezer tagjai minden lépését árgus szemekkel figyelik.

Shannon jól mondta. Ezen még hetekig, sőt, akár hónapokig is elcsámcsognak.

– Jól van – mondtam, és próbáltam megzabolázni hirtelen elszabadult szívverésemet. – Így talán jobban rá tudjuk irányítani a figyelmet a rövidcsőrű lilére.

Shanon csak a szemét forgatta.

– Vivian, ne már! – Elhallgatott, lopva körülnézett, majd halkabban folytatta. – Itt a kutyát nem érdekli a rövidcsőrű lile. Persze, engem is bánt, hogy a kihalás szélére került szegény, de legyünk őszinték, az emberek azért jönnek el ezekre a fogadásokra, hogy időnként ilyen arcokat is láthassanak. Nem a madarak miatt.

Mondjuk, ez is igaz. De függetlenül attól, hogy miért jöttek el, a vendégek azért csak összedobták a pénzt a jó ügy érdekében, meg hát ezek a rendezvények nekem is jól hoztak a konyhára.

– Az est legfontosabb beszédtémája – mondta Shannon – az, hogy milyen jól néz ki Dante. Komolyan, még egy férfit sem láttam, akinek ilyen jól állt volna a szmoking.

– Nem úgy volt, hogy neked van pasid, Shan?

– Na és? Attól még értékelhetem mások szépségét.

– Hát, azt hiszem, mára már eleget értékeltél. Ha elfelejtetted volna, mi ide dolgozni jöttünk, nem pedig vendégeket stírölni! – tereltem feltűnés nélkül a desszertasztal felé. – Ki tudsz hozni még pár bécsi tartletet? Kezdünk kifogyni belőle.

– Olyan vagy! – motyogta, de azért engedelmeskedett.

Próbáltam újra a hangbeállításokra koncentrálni, de persze ezek után nem bírtam ki, hogy ne nézzek körül, hátha én is megpillantom az est meglepetésvendégét. A tekintetem elsiklott a DJ és a rövidcsőrű lile 3D-s szobra felett, majd megállapodott a bejáratnál összeverődött tömegen.

Annyian voltak, hogy nem láttam a sor végét, de a teljes bankszámlámat rá mertem volna tenni, hogy ők is mind Dantét bámulják.

A gyanúm rögtön be is igazolódott, amikor a tömeg kicsit elmozdult, és megláttam a fekete haját és a széles vállát.

Tisztán éreztem, hogy valami végigfut a hátamon.

Dante és én nagyjából ugyanazokban a társasági körökben mozogtunk, de hivatalosan még nem lettünk bemutatva egymásnak. És az alapján, amit róla hallottam, nekem ez így tökéletesen meg is felelt.

Most valahogy mégis mágnesként vonzott, és mintha a csontjaimban éreztem volna a jelenlétét a teremben.

Aztán a bizsergés a csípőmnél egyből el is terelte a figyelmemet a bőrömet lassan elborító viszketésről és Dante rajongói klubjáról. Előkaptam a mobilomat, és elszorult a gyomrom, amikor megláttam, ki hív.

Munka közben nem illik privát beszélgetéseket folytatni, de Francis Lau hívását nem lehet figyelmen kívül hagyni.

Gyorsan körülnéztem még egyszer, nincs-e valahol azonnali beavatkozást igénylő vészhelyzet, aztán beosontam a legközelebbi mosdóba.

– Üdv, édesapa! – Ez a kissé formális üdvözlés közel húsz év gyakorlás után már egész könnyen jött a nyelvemre.

Kiskoromban még „apunak” hívtam, de miután a Lau Ékszerek családi vállalkozás befutott, mi pedig a kétszobás rozzant lakásból egy Beacon Hill-i kastélyba költöztünk, ragaszkodott hozzá, hogy inkább édesapának szólítsam. Tagadhatatlan, hogy ez igényesebben, amolyan „felsőtízezresebben” hangzott.

– Hol vagy? – dübörgött mély hangja a vonalban. – Miért olyan visszhangos?

– Dolgozom. Csak gyorsan beugrottam a mosdóba, hogy felvehesselek. – Nekidőltem a pultnak, és valamiért úgy éreztem, muszáj hozzátennem: – Adománygyűjtés a veszélyeztetett rövidcsőrű lile megmentésére.

Nagyot sóhajtott, mire elmosolyodtam. Apámnak nem igazán volt türelme az ilyen mondvacsinált indokokhoz, amelyeket az emberek ürügyként használtak az ivászathoz, bár időnként persze ő is megmutatta magát hasonló rendezvényeken. Az ő pozíciójában ez egyszerűen így szokás.

– Mindennap kitalálnak valami új veszélyeztetett állatfajt – morogta. – Édesanyád is egy ilyen bizottságban ül, azok meg valami halat akarnak megmenteni, vagy tudom is én, mit. Mintha mi nem ennénk minden héten tengeri herkentyűket.

Igen, az anyám, aki azelőtt kozmetikus volt, most egy jótékonysági bizottság elnökségi tagja.

– Na, de ha dolgozol, rövid leszek – folytatta. – Nagyon örülnénk neki, ha pénteken el tudnál jönni hozzánk vacsorára. Beszélnünk kell. Fontos.

A kedves megfogalmazás ellenére ez valójában nem kérés volt.

– Most pénteken? – hervadt le a mosoly az arcomról. Kedd volt, és én New Yorkban laktam, ők pedig Bostonban.

Ez azért még az ő normáik szerint is utolsó utáni pillanat.

– Igen. – Az apám sosem volt egy szószátyár. – Pontban este hétkor. Akkor várunk!

És már ki is nyomott.

Egy szívdobbanásnyi ideig még ott tartottam a fülem mellett a készüléket, aztán leengedtem a kezem. Kicsit csúszott a nyirkos tenyeremben, és kis híján le is ejtettem. Aztán gyorsan visszatettem a táskámba.

Röhej, hogy ennyitől így be tudok parázni.

Beszélnünk kell. Fontos.

Történt valami a céggel? Valaki talán beteg, ne adj’ isten, meghalt? Vagy a szüleim beváltják a fenyegetésüket, eladják a kastélyt, és New Yorkba költöznek?

Az agyam egymás után szórta magából a kérdéseket és a borzalmasabbnál borzalmasabb forgatókönyveket.

Nem ismertem a választ a kérdéseimre, de egy dolgot biztosan tudtam.

Ha az embert ilyen sürgősen rendelik a Lau-kastélyba, az nem jelenthet jót.

2. FEJEZET

Vivian

A szüleim nappalija úgy nézett ki, mintha egy lakberendezési magazin munkatársait várnák fotózásra. A puha ülőgarnitúrák tökéletesen illeszkedtek a faragott faasztalokhoz, a porcelán teáskészlethez és ahhoz a rengeteg felbecsülhetetlen értékű kacathoz, ami még ott virított a helyiségben. Még a levegő is rideg volt, és olyan személytelen, mint valami drága légfrissítő illata.

Egyeseknek otthonuk van, másoknak bemutatótermük.

– A bőröd elég fakónak tűnik – méregetett anyám kritikus szemmel. – Voltál te ebben a hónapban kozmetikusnál?

Velem szemben ült, az ő bőre bezzeg gyöngyházfényben ragyogott.

– Igen, édesanya.

Az arcom már fájt ettől az erőltetett udvarias mosolygástól.

Alig tíz perce tettem be a lábam a szüleim házába, de már kaptam kritikát a hajamra (rendezetlen), a körmömre (hosszú), és most még az arcbőrömre is.

Hiába. Lauéknál ez már csak így szokás.

– Helyes! Tudod, hogy nem engedheted el magad – mondta az anyám. – Még nem vagy férjnél.

Próbáltam nem sóhajtani. Kezdődik.

Hiába van jól menő vállalkozásom Manhattanben, méghozzá a rendezvényszervezői piacon, ami tudvalevőleg gyilkosabb, mint a dizájner-kereskedelem, a szüleim csak azon pörögnek, hogy nincs pasim, szóval esküvőről még csak nem is álmodhatnak.

A munkámat eltűrik, mert az már kiment a divatból, hogy a gazdag cégörökös leányzók ölbe tett kézzel üldögéljenek, de azért folyton ábrándoznak, hogy milyen jó lenne egy gazdag vő, akinek segítségével a család bekerülhetne az igazán elit körökbe.

Persze mi is gazdagok vagyunk, de csak amolyan újgazdagok. Nem tartozunk az elithez, és ebben a generációban valószínűleg már nem is fogunk.

– Azzal még ráérek – mondtam türelmesen. – Bőven van még időm megismerkedni a jövendőbelimmel…

Még csak huszonnyolc éves vagyok, de a szüleim mintha attól tartanának, hogy a harmincadik születésnapom után éjfélkor ráncos öregasszonnyá fogok változni.

– Mindjárt harminc vagy! – figyelmeztetett az anyám. – És ugyebár… te sem leszel fiatalabb. Talán ideje lenne elkezdeni gondolkodni a házasságról és a gyermekvállalásról. Ha sokáig vársz, elhappolják előled a jó partikat.

– Jól van, majd gondolkodom rajta. – Mármint azon, hogy nagyjából egy évem van még, amit még szabadon tölthetek, mielőtt hozzákényszerítenek valami bankárhoz, akinek a vezetékneve után jó sok nulla van. – Ami pedig a fiatalodást illeti, azért van a Botox meg a plasztikai sebészet.

A nővérem ezen jót nevetett volna, de mivel nem volt ott, a poén nem aratott sikert.

Anyám csak csücsörített.

Apám pedig összevonta sűrű, ősz szemöldökét.

Francis Lau remekül tartotta magát a maga hatvan évével. Az önerőből sikeressé lett vállalkozó mintapéldánya. Három röpke évtized alatt a kis családi vállalkozásból Lau Ékszerek márkanév alatt multinacionális nagyvállalatot csinált, és bár nem szólt egy szót sem, a puszta tekintete is elegendő volt ahhoz, hogy óvatosan hátradőljek a kanapé hatalmas párnái között.

– Amikor felhozzuk ezt a házasságtémát, te folyton viccet csinálsz belőle – jegyezte meg rosszallóan. – Pedig a házasság nem vicc, Vivian. Nagyon is fontos lépés a családunk számára. Vegyél példát a nővéredről! Neki köszönhetően immár rokoni szálak fűznek bennünket az eldorrai királyi családhoz.

Olyan erősen haraptam meg a nyelvemet, hogy rezes ízt éreztem a számban.

A nővérem egy eldorrai grófnak lett a felesége, aki a királynő második unokatestvére. A kis európai királyság uralkodóházával való kapcsolatunk tehát messze nem volt annyira szoros, de apám szerint ha az ember arisztokrata, akkor arisztokrata és kész.

– Tudom, hogy a házasság nem vicc – nyúltam a teámért, mert kellett valami, amivel lefoglalhatom a kezemet. – De attól még nem muszáj ennyire rápörögni. Szoktam randizni. Felmérem a lehetőségeket. New Yorkban rengeteg a szingli pasi. Csak meg kell találnom a megfelelőt.

Az apró betűs részre inkább nem tértem ki, miszerint persze rengeteg a szingli pasi New Yorkban, de a heteroszexuális, nem hisztis, nem totál különc, jó testű pasikból azért nincs akkora felhozatal.

Az egyik múltkori randin például a fickó egy szeánszon való részvételre próbált rábeszélni, ahol kapcsolatba léphettem volna a megboldogult édesanyjával, hogy a mama megnézhessen magának, és áldását adhassa rám. Mondanom sem kell, hogy akkor látott utoljára.

De a szüleimnek ezt nem muszáj tudniuk. Higgyék csak nyugodtan, hogy jóképű, hatalmas befektetési alapokat kezelő pénzügyesekkel kavarok.

– Már két éve várjuk, hogy normális társat találj magadnak. – Mondjuk, az apám sem most jött le a falvédőről. – A legutóbbi… kapcsolatod óta egyetlen komoly fiúd sem volt. Nyilvánvaló, hogy nem érzed át a helyzet súlyosságát olyan szinten, mint mi, ezért úgy döntöttem, hogy magam veszem kézbe a dolgot.

A teáscsészém megállt a levegőben.

– Ezt meg hogy érted?

Azt hittem, hogy a telefonban említett fontos dolog, amiről beszélnünk kell, a nővéremmel vagy a céggel kapcsolatos. De eszerint…

Megfagyott a vér az ereimben.

Ne már! Ilyen nincs…

– Úgy, hogy szereztem neked egy megfelelő férjet. – Apám nem sokat teketóriázott, simán bedobta a bombát. – Nem mondom, hogy egyszerű volt, de elrendeztem a dolgot.

Szereztem neked egy megfelelő férjet.

Az elhangzott mondat repeszei átfúrták a mellkasomat, és kis híján tönkrevágták a kifelé mutatott higgadtságomat.

Kicsit hangosabban csörömpölt a csésze a kezemben, ahogy letettem a csészealjra. Anyám máris rosszallóan ráncolta a homlokát.

De ez most valahogy nem érdekelt.

Az érdekházasság általános gyakorlat a nagyvállalatok és a hatalmasságok világában, ahol a frigy inkább szövetség, mintsem szerelmen alapuló meghitt kapcsolat. A szüleim a nővéremet is a grófi címért házasították ki, és tudtam, hogy rám is hasonló sors vár. De arra nem számítottam, hogy ez ilyen hamar bekövetkezik.

A döbbenet, az iszonyat és a rémület keserű elegyét éreztem a torkomban.

Komolyan azt várják tőlem, hogy valakivel egy életre összekössem magam, csak azért, mert apám „rengeteg munkaórát” beleölt már a projektbe.

Végül is minden lány erről álmodik, nem?

– Túl sokáig hagytuk, hogy kedvedre totojázz, ez az illető pedig tényleg remek parti – folytatta apám. – Biztos vagyok benne, hogy egyet fogsz érteni velem, amikor meglátod a vacsoránál.

Az a bizonyos elegy most méreggé változott, és máris marni kezdte a belsőmet.

– A vacsoránál? Mármint a ma esti vacsoránál? – A hangom távolinak és furcsának tűnt, mintha valami rémálomból hallottam volna. – Erről miért nem szóltál korábban?

Már az is épp elég szörnyű volt, hogy azzal fogadtak, hogy az apám kiházasított. De hogy a jövendőbelimmel való találkozásra lelkileg még csak fel sem készülhetek, ez azért már tényleg több a soknál!

Nem csoda, hogy az anyám még a szokásosnál is kritikusabb volt velem. Hiszen a leendő veje lesz a vacsoravendégünk.

A gyomrom görcsbe rándult, és a lehetőség, hogy a teljes tartalma mindjárt anyám méregdrága perzsaszőnyegén landol, percről percre egyre valószínűbb lett.

Minden olyan gyorsan történt. A vacsorameghívás, az eljegyzésem híre, és ez a találkozás – az elmém kétségbeesetten próbált lépést tartani az eseményekkel.

– Csak ma erősítette meg, hogy el tud szabadulni… elég sok programja van – simított végig apám az ingén. – De előbb-utóbb muszáj lesz találkoznod vele. Az már mindegy, hogy ma, egy hét múlva vagy a jövő hónapban.

Rohadtul nem mindegy! Mert óriási a különbség aközött, hogy mentálisan felkészülhetek a vőlegényemmel való találkozásra, vagy mint derült égből a villámcsapás, egyszerűen csak a képembe tolják.

De a frappáns válaszom csak félgőzzel duruzsolt bennem, úgyhogy végül nem is hagyta el a számat.

Lauéknál, kérem szépen, nincs feleselés! Ehhez a szabályhoz még felnőttként is tartottam magam, ugyanis az engedetlenséget mindig azonnali megtorlás és kemény szavak követték.

– Ezt a dolgot a lehető leggyorsabban le kell tudni – szólalt meg az anyám. – Egy normális esküvő megszervezése időbe telik, a vőlegényed pedig, hogy is mondjam, sokat ad a részletekre.

Vicces, hogy a vőlegényemnek nevezi, pedig én még csak nem is találkoztam az illetővel.

– A Mode de Vie tavaly a világ egyik legkapósabb negyven év alatti agglegényének kiáltotta ki. Gazdag, jóképű, erős. Azt kell mondjam, apád felülmúlta önmagát – veregette meg apám karját, és az arca csak úgy ragyogott.

Azóta nem láttam ilyen lelkesnek, hogy tavaly a Bostoni Boraukciós Társaság beválasztotta az elnöki bizottságba.

– Hát, ez… nagyszerű! – mondtam, és közben próbáltam a remegő mosolyomat egyben tartani.

Tehát nem valami vénember, ez is valami. Azért az durva lett volna, ha valami haldokló milliárdoshoz adnak hozzá.

De hát ez van. Első a pénz és a státusz. Minden más csak jóval ezek után következik.

Vettem egy nagy levegőt, és igyekeztem megzabolázni az elmémet.

Szedd össze magad, Viv!

Bármennyire is ki voltam bukva a szüleimre, hogy ezt az egészet csak így rám zúdították, kiborulni ráérek később is, majd ha már átvészeltem az estét. Na, nem mintha mondhattam volna nemet erre a megtisztelő felkérésre. Rögtön ki is tagadnának!

Arról nem is beszélve, hogy a jövendőbelim – megint elszorult a gyomrom – bármely percben betoppanhat, én pedig képtelen lennék jelenetet rendezni.

A combomba töröltem a tenyeremet. Eléggé szédültem, de hősiesen tartottam magamon a maszkot, amit mindig viseltem.

Higgadt. Nyugodt. Tiszteletre méltó.

– Szóval – nyeltem vissza az émelygésemet, és könnyed hangot erőltettem magamra. – Van ennek a tökéletes férjjelöltnek neve is, vagy csak a nettó vagyonát ismerjük?

Nem emlékeztem már, hogy kik szerepeltek a Mode de Vie listáján, de akikre emlékeztem, hát, azok nem voltak éppenséggel bizalomgerjesztők… Remélem, hogy nem…

– Idegeneknél a nettó vagyon számít. A név csak a barátok és a családtagok esetében releváns.

Ettől a váratlanul felzengő, mély férfihangtól még a gerincem is megremegett. Olyan közelről hallottam, hogy szinte éreztem a szavak dübörgését a hátamon. Telt, érzéki hangja úgy simogatta a bőrömet, mint a napfényben csillogó méz – az alig hallható olasz akcentusától pedig minden idegszálam bizseregni kezdett.

Éreztem, ahogy a forróság bekúszik a bőröm alá.

– Ó, már itt is vagy! – pattant fel az apám diadalittas ábrázattal. – Köszönöm, hogy ilyen gyorsan szabaddá tudtad tenni magad!

– A világért sem hagynám ki a lehetőséget, hogy találkozzak a kedves leányoddal…

Az a csipetnyi gúny a hangjában, ahogy a „kedves” szót kimondta, mindjárt észhez is térített.

A következő pillanatban pedig már a jéghideg vérem hűtötte le a testemet.

Ennyit a tökéletes férjjelöltről.

Az évek során megtanultam bízni a megérzéseimben, ha emberekről volt szó, és a megérzésem most azt súgta, hogy e hang tulajdonosa nagyjából annyira van elragadtatva a házasság gondolatától, mint én.

– Vivian, gyere, üdvözöld a vendégünket! – Ha anyám még ennél is erősebben ragyogott volna, tuti, hogy kettéhasad az arca.

Szinte már azt vártam, hogy mindjárt rákönyököl az asztalra, és álmodozón a két tenyerébe fogja az arcát, mint egy szerelmes bakfis.

Gyorsan elhessegettem ezt a zavarba ejtő képet, aztán felszegtem az államat.

Felálltam.

Megfordultam.

És hirtelen levegőt is alig kaptam.

Dús, fekete haj. Olívaszínű bőr. Kissé görbe orr, de ez inkább csak még tovább fokozta, mintsem csökkentette férfias varázsát.

A jövendőbeli férjemet mintha öltönybe öntötték volna. Bődületesen jól nézett ki. Nem volt jóképű a hagyományos értelemben, de a fellépése, a megjelenése olyan erős volt és annyira lenyűgöző, hogy szinte elszívta az oxigént a környezetéből, mint egy feketelyuk, amely újszülött csillagokat fogyaszt reggelire.

Voltak az általánosságban vonzó férfiak, és volt ő.

És ha a hangjáról nem is, az arcáról rögtön felismertem.

Hirtelen még a szívem is elszorult a sokktól.

Ilyen nincs! Az képtelenség, hogy éppen őt szemelték ki nekem a szüleim. Ez csak valami vicc.

– Vivian! – anyám szájából a nevem úgy hangzott, mint valami leteremtés.

Ja, igen. Vacsora. Vőlegény. Bemutatkozás.

Nagy nehezen kirángattam magam a kábulatból, és erőltetett, de udvarias mosolyt varázsoltam az arcomra.

– Vivian Lau! Örülök, hogy megismerhetlek – nyújtottam a kezemet.

Egy szívdobbanásnyi idő után megfogta. Éreztem, ahogy a melegség és az erő szétárad a tenyeremben, mintha elektromos áram bizsergett volna végig a karomban.

– Igen, ennyit sikerült magamtól is összeraknom abból, ahogy anyukád már többször is volt szíves kimondani a nevedet – mindezt olyan hanyag eleganciával mondta, hogy már viccesnek tűnt, de a kemény tekintetéből láttam, hogy egyáltalán nem annak szánta. – Dante Russo. Roppantmód örvendek!

Ebben megint épp csak egy leheletnyi gúny volt, de azért így is ütött.

Dante Russo.

Az 500 legnagyobb cég egyikének, a Russo Groupnak a legendás vezére, aki a minap olyan nagy feltűnést keltett a Frederick Wildlife Trust gáláján. Ő nem egyszerűen jó parti volt a hajadon leánykák számára, ő volt maga a parti. Az elérhetetlen milliárdos, akit minden nő magának akart, és akit senki sem kaphatott meg.

Harminchat éves, hírhedten csak a munkájának él, és a mai napig semmi nem utalt rá, hogy valaha is fel szeretné adni az agglegényéletet.

Akkor meg miért éppen ő, a híres Dante Russo menne bele egy ilyen érdekházasságba?

– Talán előnyösebb lenne, ha a nettó vagyonommal mutatkoznék be – mondta. – De tekintve a ma esti vacsoránk célját, bizonyára udvariatlanság lenne úgy beszélgetni veled, mint egy idegennel.

A mosolyába egy cseppnyi melegség sem szorult.

Éreztem, ahogy az arcomat elönti a pír. Eszerint meghallotta az iménti pimasz beszólásomat. Noha a hangjából nem érződött rosszindulat, de mások anyagi helyzetéről beszélni ugyebár nem ildomos, még akkor sem, ha titokban mindenki ezt csinálja.

– Mily figyelmes! – A kimért válaszom valamelyest álcázta a zavaromat. – De egy percig se aggódjék, Mr. Russo. Ha a nettó vagyona érdekelne, egyszerűen rágugliznék. Bizonyára ez az információ ugyanolyan könnyen hozzáférhető, mint a történetek a legendás bájairól.

A szeme felcsillant, de nem kapta be a horgot.

Csak még egy pillanatig mélyen a szemembe nézett, majd a tenyere kicsúszott az enyémből, és ezután szakértő pillantással végigmérte a testemet.

A kezemen még éreztem kezének bizsergető melegét, de közben már a tekintetéből áradó hűvösség simogatta a bőrömet, mintha csak egy isten nézne meg magának mérhetetlen közönnyel egy halandót.

Dante vizslató pillantásától minden izmom megfeszült, és hirtelen elképesztő intenzitással éreztem magamon a Cecelia Lau által jóváhagyott tweedszoknyás kosztümömet, a gyöngysoromat és a nem különösebben magas sarkú cipőmet. Még a kedvenc vörös rúzsomat is képes voltam lecserélni az ő javaslata alapján valamivel semlegesebb színre.

Ez volt az én szokásos öltözékem, ha a szüleimhez jöttem látogatóba, de abból, ahogy Dante ajka elvékonyodott, úgy ítéltem meg, hogy ő nincs különösebben elájulva a látványtól.

A nyugtalanság és az ingerültség együttes erővel rántotta görcsbe a gyomromat, amikor a sötét, könyörtelen tekintete újra a szemembe fúródott.

Eddig tényleg csak pár szót váltottunk, de két dolgot már ennyiből is levettem.

Először is: Dante lesz a vőlegényem.

Másodszor pedig: simán benne van a pakliban, hogy még azelőtt egymás torkának esünk, hogy eljutnánk az oltárig.

3. FEJEZET

Dante

Az esküvő hat hónap múlva lesz – mondta Francis. – Tehát van elég időnk, hogy rendesen előkészítsük az ünnepséget, persze tökörészni azért nem érünk rá. Viszont a hírt azonnal nyilvánosságra hozzuk.

Mosolyában nyoma sem látszott annak a kígyónak, amely a barátságos hangja és az arckifejezése mögött bújt meg.

Amint megérkeztem, máris bevonultunk az étkezőbe, és rögtön rátértünk az esküvőszervezés kérdésére.

Eléggé gusztustalannak éreztem. De ő persze azt akarta, hogy a világ mihamarabb értesüljön róla, hogy a kislányát egy Russo veszi feleségül.

Az olyan alakok, mint Francis, bármire képesek, hogy egy fokkal feljebb juthassanak a társadalmi ranglétrán, ennek is volt bőr a képén két héttel ezelőtt, közvetlenül a nagyapám halála után a saját irodámban megzsarolni engem.

A harag ismét fellángolt a mellkasomban. Ha rajtam múlik, nem hagyta volna el New Yorkot egy darabban. De sajnos meg volt kötve a kezem, és amíg nem találok kiutat ebből a csapdából, muszáj úgy táncolnom, ahogy ő fütyül.

Nagyjából.

– Dehogy lesz! – szorítottam meg erősen a borospoharam szárát, és közben azt képzeltem, hogy Francis nyakán tartom a kezemet. – Azt senki nem veszi be, hogy ilyen hirtelen megnősülök, hacsak nincs a háttérben valami kényes dolog.

Például, hogy a lányod terhes, vagy hogy engem úgy kényszerítenek bele ebbe a házasságba. A kis célzás hallatán mindenki fészkelődni kezdett a helyén, míg én faarccal bámultam rájuk.

Amúgy az efféle visszafogottság nem az én műfajom. Ha én valakit utálok, az rohadtul biztos, hogy ezzel az illető is tisztában van, de mint mondják, a rendkívüli helyzetek rendkívüli megoldásokat követelnek.

Francis szája elvékonyodott.

– Akkor mit javasolsz?

– Az egy év elfogadhatóbbnak tűnik.

Persze a „soha” még jobb lett volna, de sajnos ilyen opció nem volt. Mondjuk az „egy év” még úgy-ahogy elviselhető. Ahhoz elég rövid, hogy Francis beleegyezzen, ahhoz viszont elég hosszú, hogy felleljem és megsemmisítsem azokat a bizonyítékokat, amelyekkel zsarolni tud. Legalábbis nagyon remélem.

– És a bejelentéssel is ráérünk még – mondtam. – Egy hónap alatt össze tudunk hozni egy hihető sztorit, de ennyi idő kell is, hiszen még soha senki nem látott engem a lányod társaságában.

– Ahhoz nem kell egy teljes hónap, hogy valami épkézláb történettel előálljunk! – csattant fel.

Jóllehet az efféle érdekházasságok gyakoriak a felső tízezer köreiben, az érintettek azonban igyekeznek minden eszközzel elfedni a frigy valódi okát és célját. Hiszen az, hogy valaki pusztán a státusz miatt lép házasságra a másikkal, valahogy mindenki szemében vulgárisnak tűnik.

– Legyen két hét! – mondta. – Majd azon a hétvégén jelentjük be, amikor Vivian beköltözik hozzád.

Az állkapcsom megremegett. Vivian pedig, aki ott ült mellettem, szemmel láthatólag szintén megrémült a hírtől, hogy még az esküvő előtt be kell költöznie hozzám.

Francis azt mondta, ebből nem enged: csak akkor tartja a száját, ha a lánya mielőbb hozzám költözhet. Én meg ettől rettegtem a leginkább. Rohadtul utálom, ha behatolnak a személyes terembe.

– Szerintem a te családod is azt szeretné, hogy a bejelentés mihamarabb megtörténjék – folytatta Francis, és sokatmondóan hangsúlyozta a „család” szót. – Vagy rosszul gondolom?

Addig bámultam rezzenéstelen arccal a szemébe, amíg el nem kapta a tekintetét.

– Két hét.

Hogy mikor jelentjük be, valójában nem számított. De véletlenül sem akartam megkönnyíteni a dolgát az esküvő szervezését illetően.

Nekem csak az esküvő kitűzött dátuma számított.

Egy év tehát.

Egy évem van, hogy megsemmisítsem azokat a fényképeket, és felbontsam az eljegyzést. Persze így is hatalmas botrány lesz, de az én hírnevem ennyit még elbír. Az övék már kevésbé.

Most először mosolyodtam el az est folyamán.

Francis ismét fészkelődni kezdett, majd megköszörülte a torkát.

– Remek. Majd együtt megszövegezzük a közleményt.

– Azt én megírom. Következő pont?

Hosszasan bámult rám, de én nem foglalkoztam vele. Békésen ittam még egy kortyot a merlot-ból.

A beszélgetés olyan agysorvasztó témákkal folytatódott, mint a meghívók betűtípusa, a beltéri dekoráció és hasonlók, amit én magasról leszartam.

A harag bugyogva forrt bennem, de szinte nem is hallottam Francist és a feleségét.

Ahelyett, hogy a Santeri-üzletet mozdítottam volna elő, vagy a Valhalla Klubban lazultam volna egy kicsit, a péntek estémet az ő baromságaikkal kellett töltenem.

Mellettem Vivian csendesen csipegette az ételt, és belemerült a saját gondolataiba.

Majd néhány perc hallgatás után csak megszólalt:

– Milyen volt a repülőút?

– Kellemes.

– Nagyra értékelem, hogy időt szántál a látogatásra, hiszen New Yorkban is találkozhattunk volna. Biztos nagyon elfoglalt vagy.

Levágtam egy apró darabkát a borjúhúsból, és a számhoz emeltem.

Vivian tekintete szinte lyukat égetett az arcomba, miközben alaposan megrágtam a falatot.

– Egyesek szerint minél több nulla van valakinek a bankszámláján, annál kevesebb szót használ naponta – mondta aztán negédes hangon. – Ki tudja, talán ebben tényleg lehet valami.

– Azt hittem, egy olyan jól nevelt hölgy, mint te, tudja, hogy az udvarias ember társaságban nem beszél pénzről.

– Ja, hogy mi udvariasak vagyunk?

Halvány mosolykezdemény suhant át az arcomon.

Normál körülmények között talán még kedveltem is volna Viviant.

Gyönyörű és meglepően szellemes. A barna szeméből csak úgy sugárzik az intelligencia, az alakja pedig olyan bámulatos, hogy az minden pénzt megér. De a kis gyöngysorral a nyakában, meg a Chanel tweedkosztümjében kiköpött az anyja, épp olyan, mint bármelyik befeszült gazdag család leánykája, akik mindenáron feljebb akarnak jutni a társadalmi ranglétrán.

Arról nem is beszélve, hogy szegénykém Francis lánya. Persze, arról nem ő tehet, hogy egy ilyen rohadék az apja, de ki nem szarja le? Felőlem aztán lehet akármilyen szép, ezt a foltot nem mossa le magáról soha.

– Egy vendéggel így beszélni meg aztán végképp nem udvarias dolog – gúnyolódtam halkan, és magamhoz vettem a sót. Az ingujjam gyengéden végigsimított a karján, amitől az izmai szemmel láthatóan megfeszültek. – Mit szólnának ehhez a szüleid?

Alig egy óra ismeretség is elég volt, hogy nagyjából belőjem Viviant és a rigolyáit. Maximalista, konfliktuskerülő, és minden áron meg akar felelni a szüleinek.

Unalmas, unalmas, unalmas.

– Úgy hallottam, a vendégeknek ugyanúgy be kell tartaniuk a társasági szabályokat, mint a házigazdáknak, beleértve azt is, hogy igyekeznek udvarias társalgást folytatni.

– Valóban? És eme társasági illemszabályok írják elő azt is, hogy úgy kell öltözködnöd, mintha most léptél volna ki valamelyik ötödik sugárúti ruhaszalonból? – pillantottam sokat mondóan a kosztümjére és a gyöngysorára.

Amúgy arra én magasról szartam, ha az olyanok, mint Cecelia, ilyen göncökben feszítenek, de Vivian olyan borzalmasan festett ebben a stílusosnak egyáltalán nem nevezhető szerelésben, mint egy gyémánt egy krumpliszsákban. Nem tudom, miért, de ez valahogy feldühített.

– Nem, de azt még annyira sem írják elő, hogy udvariatlan megjegyzésekkel tegyünk tönkre egy kellemes vacsorát – mondta hűvösen. – Talán nem ártana, ha a szép öltönyéhez vásárolna magának egy kis jó modort is, Mr. Russo. Luxuscikkeket forgalmazó cégek tulajdonosaként bizonyára nálam is jobban tudja, hogy egyetlen rosszul megválasztott kiegészítő is tönkreteheti az összképet.

Megint éreztem, hogy mosolyra húzódik a szám, ez is elég gyengécske volt még, de már valamivel konkrétabb.

Annyira talán mégsem unalmas.

De a jó hangulatom éledező parazsa sziszegve és füstölögve aludt ki, amikor az anyja is csatlakozott a beszélgetéshez.

– Dante, igaz, hogy a Russo család minden tagja a Comói-tó partján található családi birtokon tartja az esküvőjét? Azt beszélik, hogy jövő nyárra, tehát még az esküvő előtt befejezik a felújításokat.

A mosoly rögtön lefagyott az arcomról, amint e kis emlékeztető hallatán minden izmom megfeszült.

Elfordultam Viviantől, és Cecelia lelkes arcába néztem.

– Igen – mondtam, és a hangom elcsuklott. – Ez nálunk családi hagyomány. Az esküvőket a tizennyolcadik század óta mindig a Serafina-villában tartjuk.

A villát még a sokadik ükapám építtette, amit aztán a feleségéről nevezett el. A családom Szicíliából származik, később Velencébe költöztek, és drága selymekkel kereskedtek, amiből tetemes vagyont halmoztak fel. Aztán, mire a kereskedelem felvirágzása Velencében véget ért, már rengeteg árucikkel foglalkoztak, így sikerült megtartani a család vagyonát, a profitot pedig Európa-szerte ingatlanokba fektették.

Mostanra a világ számos táján élnek rokonaim – New Yorkban, Rómában, Svájcban, Párizsban –, de ma is a Serafina-villa a család kedvenc birtoka. Úgyhogy előbb fulladok bele a Földközi-tengerbe, minthogy egy ilyen esküvői bohózattal bemocskoljam.

A dühöm szinte üvöltött az ereimben.

– Ó, mily csodálatos! – áradozott Cecelia. – Annyira izgatott vagyok, hogy hamarosan te is a családunk tagja leszel. Te és Vivian tökéletes pár vagytok. Tudod, a lányunk hat nyelven beszél, zongorázik és hegedül, és…

– Ha megbocsátanak egy pillanatra – toltam hátra a székemet, félbeszakítva Ceceliát. A lábak kellően hangos sikítással kaparták a padlót. – Hív a természet…

Faragatlan beszólásomra mély csend volt a válasz.

Én pedig szépen kisétáltam, és egyszerűen faképnél hagytam a magában füstölgő Francist, a bosszús Ceceliát és a fülig pirult Viviant.

A dühöm még mindig belülről perzselte a bőrömet, de ahogy távolodtam tőlük, kicsit elviselhetőbb lett.

Általában durván meg szoktam torolni, ha valaki keresztbe tesz nekem. A faszom szarakodik azzal, hogy a bosszú hidegen tálalva a legjobb. Én azt mondom, ha ütni kell, üss gyorsan, üss keményen és mindig oda, ahol a legjobban fáj.

A világ gyorsan változik, lépést kell tartani vele. Általában minden problémát elég határozottan kezelek ahhoz, hogy a jövőben már ne jelentsen problémát, aztán már lépek is tovább.

De ez a Lau-szitu, ez más. Ide rengeteg türelem kell. Már pedig ezzel az erénnyel én soha nem büszkélkedhettem, és most úgy feszült rajtam, mint egy rosszul szabott öltöny.

Lépteim visszhangja elnémult, ahogy a lábam alatt a márványpadló átadta helyét a szőnyegnek. Épp elég ilyen típusú kastélyban jártam már, hogy magamtól is megtaláljam a mellékhelyiséget, de most egyszerűen elsétáltam előtte, és inkább a folyosó végéről hívogató tömör mahagóniajtót választottam.

Mögötte egy angol könyvtárra emlékeztető dolgozószoba tárult elém. Kazettás famennyezet, nehéz bőrbútorok, melyek színe az erdő zöldjét idézte.

Francis belső szentélye.

A javára legyen mondva, hogy itt legalább nem volt minden arannyal futtatva, mint a ház többi részében. Komolyan, már a szemem is belefájdult.

Nyitva hagytam az ajtót, és komótosan az íróasztalhoz sétáltam. Ha Francisnek nem tetszik, hogy itt szaglászok az irodájában, állok elébe.

Annyi esze azért neki is van, hogy a fényképeket nem fogja itt hagyni egy nyitott ajtó mögött, amikor tudja, hogy én is a házában leszek. És ha itt is lennének, biztos készített belőle másolatokat, amiket valahol máshol tárol.

Beültem a székébe, kivettem egy kubai szivart a fiókjából, és rágyújtottam. Közben végignéztem a szobán. A haragom kezdett elpárologni, helyét pedig átvette a hideg számítás.

A számítógép elsötétült képernyője csábítónak tűnt, de ezt inkább Christianre bíztam, aki máris elkezdte a kutatást a fényképek digitális másolatai után.

Aztán egy bekeretezett képre esett a pillantásom, amelyen Francis feszített a családjával Hamptonsban. Annyit sikerült kiderítenem, hogy van egy nyaralójuk Bridgehamptonban, és a legújabb Renoir-szerzeményembe le merném fogadni, hogy az lehet az egyik rejtekhelye.

Hol máshol…

– Hát te? Mit csinálsz itt?

A szivarfüstben nem láttam jól Vivian arcát, de a hangjából a rosszallás így is kiérződött.

Ez gyors volt. Úgy számoltam, legalább öt perc lesz, mire a szülei ráveszik, hogy jöjjön utánam.

– Cigiszünetet tartok – szívtam egy nagy slukkot.

Amúgy nem szoktam bagózni, de alkalmanként azért én is elszívok egy-egy Cohibát. Meg kell hagyni, Francisnek e téren elég jó az ízlése.

– Apám dolgozószobájában?

– Amint a mellékelt ábra mutatja.

Éreztem némi kéjes elégedettség a mellkasomban, amikor a füst eloszlott, és megláttam Vivian komor arcát.

Végre valami érzelem.

Már kezdtem azt hinni, hogy ezt a röhejes eljegyzést egy robottal kell végigcsinálnom.

Átjött a szobán, egyszerűen kivette a szivart a kezemből, és beledobta az asztalon álló félig kiivott vizespohárba úgy, hogy közben egy pillanatra sem vette le rólam a szemét.

– Gondolom, hozzá vagy szokva, hogy általában azt teszel, amit csak akarsz, de felettébb faragatlan dolog kijönni vacsora alatt az étkezőből, és beülni szivarozni a házigazda dolgozószobájába. – Elegáns arcvonásaira kiült a feszültség. – Úgyhogy kérlek, gyere vissza és csatlakozz hozzánk! Kihűl a vacsorád.

– Az az én problémám, nem a tiéd – dőltem hátra. – Miért nem csatlakozol inkább te hozzám egy kis lazulásra? Hidd el, élvezetesebb lesz, mint azt nézni, ahogy az anyád a virágdekorációt rendezgeti az asztalon.

– Az eddigi interakcióink alapján ezt erősen kétlem – csattant fel. Mosolyogva figyeltem, ahogy vett egy nagy levegőt, majd szép lassan kifújta. – Egyébként komolyan nem értem, miért jöttél el ide egyáltalán – folytatta most már valamivel nyugodtabb hangon. – Hiszen a vak is látja, hogy a hátad közepére sem kívánod ezt a házasságot, pénzed is van elég, nem vagy rászorulva arra, hogy a családommal bármilyen kapcsolatba kerülj, amúgy meg bármelyik nőt megkaphatod, akit csak akarsz.

– Úgy gondolod? – vigyorogtam. – És mi van, ha téged akarlak?

Nem túl erősen ökölbe szorította a kezét.

– Na, hagyjál már! Miért akarnál te pont engem?

– Ha jól látom, az önértékeléseddel vannak bizonyos problémák – mondtam, majd felálltam, megkerültem az íróasztalt, és olyan közel léptem hozzá, hogy láttam, ahogy az ütőér ver a nyakán. Vajon mennyivel verne gyorsabban, ha most megragadnám a haját, és hátrahúznám a fejét? És addig csókolnám, amíg a szája fel nem dagadna, aztán felhúznám a szoknyáját, és addig izgatnám, amíg sírva nem könyörög, hogy most rögtön basszam meg?

A forróság elöntötte az ágyékomat.

Igazából nem is akartam megdugni, de annyira kis összeszedett volt, olyan kis jól nevelt, hogy szinte üvöltött a megrontásért.

A következő pillanatban a csend szinte fülsiketítő lett, ahogy megfogtam az arcát, és a hüvelykujjamat végighúztam az alsó ajkán. Vivian pihegve vette a levegőt, de nem húzódott el.

Dacos szemekkel bámult rám, ahogy szép lassan felmértem szájának buja ívét. Olyan szép telt ajka volt, lágy és zavarba ejtően csábító, teljesen elütött az amúgy szigorúan távolságtartó megjelenésétől.

– Hiszen te egy gyönyörű nő vagy – mondtam lassan. – Annyira elképzelhetetlen, hogy megláttalak valami rendezvényen, és annyira beléd estem, hogy rögtön megkértem a kezedet apádtól?

– Valahogy kétlem, hogy ez lenne a háttérben. – A lehelete a bőrömet simogatta. – Inkább mondd el, milyen egyezséget kötöttél az apámmal.

Ahogy eszembe juttatta a megállapodást, az érzékiség rögtön el is tűnt a szobából.

A hüvelykujjam megállt az alsó ajka közepén, aztán egy elfojtott káromkodással elhúztam tőle a kezem. De a bőröm még utána is bizsergett a forróságától és puha szájának emlékétől.

Gyűlölöm Francist azért, hogy meg mert zsarolni, de gyűlölöm Viviant is, hogy elvállalja a gyalog szerepét a sakktáblán. Akkor meg úgy mégis mi a fasznak játszadozom itt vele az apja dolgozószobájában?

– Ezt inkább a kedves édesapádtól kellene megkérdezned – húzódott gyilkos vigyorra a szám, ahogy összeszedtem magam. – A részletekbe inkább nem mennék bele. Elég, ha annyit tudsz, hogy ha rajtam múlna, nekem kurvára eszembe sem jutna megnősülni. De az üzlet, az üzlet, te pedig… – vontam meg a vállamat – …történetesen része vagy ennek az üzletnek.

Vivian nem tudott az apja machinációjáról. És Francis figyelmeztetett is, hogy el ne mondjam neki a dolgot. Na, nem mintha terveztem volna ilyesmit. Minél kevesebben tudnak a zsarolásról, annál jobb.

Ez a mocsok rátalált a kevés gyenge pontjaim egyikére, de azért nem vagyok akkora marha, hogy ezt mindjárt világgá is kürtöljem.

Vivian szemében harag villant.

– Te aztán elképesztő egy bunkó vagy!

– Az bizony. És jobb, ha ehhez mindjárt az elején hozzászoksz, mia cara, mert ahogy a dolgok állnak, ez a bunkó lesz a férjed. És most, ha megbocsátasz… – igazítottam meg gondosan a zakómat –, ideje visszatérnem a vacsorámhoz. Mert, ahogy az imént megjegyezted, még kihűl az ételem.

Azzal halkan elléptem mellőle, és kellőképp kiélveztem felháborodásának finom ízét.

Egy nap majd teljesül a kívánsága, és arra ébred, hogy felbontottam az eljegyzést.

De addig nincs mit tenni, játszanom kell a szerepet. Francis elég világosan fogalmazta meg az ultimátumot.

Vagy feleségül veszem Viviant, vagy meghal az öcsém.

4. FEJEZET

Dante

Sem Francis, sem Cecelia nem tette szóvá a hosszúra nyúlt elmaradásomat a péntek esti vacsorától. Vivian sem említette a dolgozószobai privátbeszélgetésünket, én pedig meglehetősen ingerült hangulatban tértem vissza New Yorkba.

A legszívesebben még aznap este porig égettem volna a Lau-rezidenciát.

Csak sajnos akkor másnap már az én ajtómon kopogtatott volna a rendőrség. A gyújtogatás pedig igencsak rossz fényt vet az üzletre, meg hát én soha nem voltam az a gyilkos típus… Legalábbis eddig. De bizonyos emberek társaságában folyton kísértést éreztem, hogy átlépjem ezt a határt. Az egyikükkel ráadásul még közös vér is folyt az ereinkben.

– Mi az isten volt annyira sürgős? – rogyott le Luca ásítva a szemközti székre. – Most szálltam le a gépről. Nem alhatnám ki magam előbb?

– A pletykalapok szerint már vagy egy hónapja nem alszol.

Mert éjjel-nappal bulizott a világ minden táján. Hol Mykonoson, hol meg Ibizán. Legutóbb Monacóban tűnt fel, ahol vagy ötven rongyot bukott pókeren.

– Na ugye! – ásított megint. – Épp ezért kell most aludnom.

Megfeszült az állam.

Luca csak öt évvel volt fiatalabb nálam, de a viselkedése alapján inkább tűnt huszonegy évesnek, mint harmincegynek.

Ha nem az öcsém lett volna, gondolkodás nélkül agyonverem, főleg, hogy miatta kerültem ekkora szarba.

– Nem is érdekel, hogy miért hívtalak ide?

Luca mintha nem érzett volna semmit a nyugodt külsőm mögött tomboló viharból

– Hiányzott az öcsikéd? – vonta meg a vállát.

– Cseppet sem. – Előkaptam a fiókomból egy barna borítékot, és letettem elé az asztalra. – Tessék, nézd csak meg!

Kétkedve nézett rám, de azért kinyitotta. Egy pillanatra sem vettem le róla a szememet, ahogy eleinte lustán nézegette a fotókat, majd egyre gyorsabban, ahogy a pánik eluralkodott rajta.

Amikor rám nézett, elégedetten konstatáltam, hogy az arca néhány árnyalattal sápadtabb lett.

Legalább felfogta.

– Tudod te, ki ez a nő veled a képeken? – kérdeztem.

Luca ádámcsutkája láthatóan megemelkedett.

– Maria Romano! – csaptam rá a fényképhalomra. – A maffiavezér, Gabriele Romano unokahúga. Huszonhét éves, özvegy, és a nagybátyja szemefénye. Gondolom, azért valamit csak mond a neve, hiszen, amint a mellékelt ábra mutatja, még a kis európai kiruccanásod előtt beledugtad a farkadat!

– Hogy került ez hozzád? – szorult ökölbe a keze.

– Nem az a kérdés, Luca, hogyan került hozzám, hanem hogy milyen koporsót rendeljek neked, mert kurva gyorsan szükséged lesz rá, ha Romano ezt megtudja!

Valahol a mondat közepén tört ki belőlem a hetek óta felgyülemlett düh és frusztráció.

Luca hátrahanyatlott a székében, én pedig felpattantam, mert majd szétvetett a düh, hogy hogy lehetett ekkora barom!

– Most komolyan! Egy maffiafőnök unokahúgával? Normális vagy te? – Egy dühös mozdulattal lesöpörtem az egész halmot az íróasztalról, és vele együtt egy üveg papírnehezéket is, ami hatalmas csattanással tört darabokra a padlón a szanaszét heverő fényképek között.

Luca behúzta a nyakát.

– Csináltál már jó néhány baromságot az életben, de ez, baszd meg, mindent visz! – dühöngtem. – Tudod te, mit csinál veled Romano, ha ezt megtudja? Kibelez, mint egy halat, méghozzá lassan, hogy kurvára fájjon. A világ összes pénze nem tudna kihúzni ebből a szarból! Aztán ha végzett veled, figyelmeztetés gyanánt fellógatja a hulládat egy kibaszott autópálya-felüljáróra, már ha marad még belőled valami, amit felakaszthat!

Az utolsó marhának, aki az engedélye nélkül hozzá mert nyúlni egy nőhöz a rokonságában, először szépen levágták a farkát a saját hálószobájában, aztán kiloccsantották az agyát.

Pedig a szerencsétlen csak egy puszit nyomott Romano unokatestvérének az arcára. És Romano állítólag még csak nem is kedvelte a csajt.

Akkor mit művelne, ha megtudná, hogy Luca megdugta a hőn szeretett unokahúgát? Az öcsém térden állva könyörögne a halálért, az tuti.

Luca bőre beteges zöld árnyalatra váltott.

– Te ezt nem érted…

– Hogy a picsába képzelted ezt? Egyáltalán, hogy a faszba jöttél össze vele?

A Romanók hírhedten kerülnek mindenkit. Gabriele rövid pórázon tartja az embereit, és csak nagy ritkán merészkednek ki a család által ellenőrzött területükről.

– Egy bárban találkoztunk. Nem dumáltuk valami sokat, de bejöttünk egymásnak, úgyhogy megadta a számát. – Luca gyorsan beszélt, mintha attól félne, hogy ha elhallgat, megint rátámadok. – Most, hogy megözvegyült, tudod, nem foglalkozik vele senki, de esküszöm, fogalmam sem volt róla, hogy kicsoda, amíg le nem feküdtünk. Azt mondta, az apja valami építkezési vállalkozó…

Éreztem, ahogy egy ér lüktetni kezd a halántékomban.

– Az, baszd meg!

Csak mellette még van egy csomó éjszakai klubja, meg éttermei, és még ki tudja hány fedőcége, amelyekkel a törvénytelen üzleteit takargatja.

Ha nem Romanóról lett volna szó, leszartam volna Francis fenyegetését. Elintéztem volna egy halom pénzzel, vagy kötök valami kölcsönösen előnyös üzletet az illetővel.

De ellentétben azokkal az üzletemberekkel, akik elég rövidlátóak ahhoz, hogy alvilági ügyletekbe is belefolyjanak, én soha nem kavartam a maffiával. Mert ha az ember egyszer bekerül ebbe a körbe… abból kijönni már csak koporsóban lehet, én pedig előbb gyújtom fel magam, mintsem, hogy úgy táncoljak, ahogy más fütyül.

Francis csak annyit akart, amit a vezetéknevemen keresztül elérhet. De Romano? Neki semmi nem lenne elég. Ő az utolsó fillért és az utolsó vércseppet is kisajtolná belőlem, még azután is, hogy már elvágta az öcsém torkát.

– Oké, tényleg elég szörnyűnek látszik – mondta Luca elgyötört arccal. – De értsd meg, én szeretem ezt a lányt.

Valami elképesztő nyugalom ereszkedett rám.

– Szereted.

– Igen – mondta, és az arca hirtelen ellágyult. – Tényleg hihetetlen. Gyönyörű, okos, és…

– Szereted, mi? Akkor meg a faszomnak kúrod végig közben fél Európát!?

– Egy szart kúrtam én végig! – üvöltött most már ő is. – Ez az egész csak hírverés, vágod? Azért kellett lelépnem, mert az unokatestvére eltűnt, vagy mi, a nagybátyja meg rászállt az egész családra, de tökre vigyáztunk, meg minden!

Az életben nem álltam ilyen közel ahhoz, hogy kinyírjak valakit a saját családomból.

– Azt látom – biccentettem a képek felé, mire megint behúzta a nyakát.

Vettem egy nagy levegőt, és próbáltam kicsit lecsillapodni, aztán nagy nehezen visszaültem a helyemre, de közben minden erőmmel azon voltam, hogy ne fojtsam meg az öcsémet.

– Szeretnéd tudni, hogy honnan kaptam ezeket a fényképeket, Luca?

Már épp válaszolt volna, de inkább meggondolta magát, és a csak a fejét rázta.

– Francis Lau két héttel ezelőtt egyszerűen besétált az irodámba, és ledobta őket az asztalomra. Véletlenül épp jókor járt a városban, és meglátott téged Mariával. Mindkettőtöket felismert, és egyből rátok állított valakit. Aztán amint megszerezte, amit akart, beállított hozzám az ajánlatával – erőltettem mosolyt az arcomra. – És tudod, mi volt az ajánlata?

Luca megint megrázta a fejét.

– Én elveszem feleségül a lányát, ő pedig nem mutatja meg senkinek a fényképeket. Ha nem megyek bele, az egész pakk megy Romanónak, te pedig meghalsz.

Igazán kiváló biztonsági embereim vannak. Jól képzett profik mind, és erkölcsileg is kellőképpen rugalmasak ahhoz, hogy a nemkívánatos elemeket egy életre eltántorítsák abbéli szándékuktól, hogy még egyszer meg próbáljanak keresztbe tenni nekem.

De más dolog a biztonság, más a büntetés, és megint más egy háború a maffiával.

Luca szeme elkerekedett.

– Baszki! – dörzsölte meg az arcát. – Dante, én nem tudom…

– Te csak hallgass! Majd én megmondom, mi lesz – pillantottam rá szigorúan. – Ettől a pillanattól kezdve nem lépsz többet kapcsolatba Mariával. Magasról leszarom azt is, ha neked ő az egyetlen lehetséges lelki társad, és ezért soha többé nem fogsz szeretni senkit az életben. Ettől a pillanattól kezdve ő számodra nem létezik. Nem találkoztok, nem is beszélsz vele, és más módon sem veszed fel vele a kapcsolatot. Ha mégis megteszed, zárolom az összes bankszámládat, és kicsinálok mindenkit, aki anyagilag segíteni merészel neked.

Nagyapánk tudta jól, hogy Luca kezéből elfolyik a pénz, ezért bízta inkább rám a vállalat és a család teljes pénzügyi irányítását a végrendeletében. Ha én valakit feketelistára teszek, az azt jelenti, hogy az illető mindenki másnál is feketelistára kerül a köreinkben, márpedig annyira még Luca idióta barátai sem hülyék, hogy ezt megkockáztassák.

– A havi apanázsodat mostantól a felére csökkentem, amíg be nem bizonyítod, hogy képes vagy értelmes ember módjára viselkedni.

– Micsoda? – tört ki Luca. – Ezt nem tehe…

– Ha még egyszer a szavamba vágsz, leviszem nullára – mondtam fagyos hangon. Erre mindjárt befogta a száját. – A pénzed másik részét az egyik cégünkben fogod normális munkával megkeresni, ahol pontosan úgy fognak bánni veled, mint bármely másik alkalmazottal. Nem lesz kivételezés, és a munkahelyen nincs se piálás, se dugás, se kétórás ebédszünet. Különben nem kapsz egy büdös vasat sem. Értve vagyok?

Hosszú csend következett, majd összeszorította az ajkát, és nagy nehezen rábólintott.

– Akkor ezt megbeszéltük! Most pedig takarodj a szemem elől!

Komolyan, ha még egy percig el kell viselnem, olyat teszek, hogy magam is megbánom.

Ezt bizonyára ő is megérezte, mert rögtön felállt, és szó nélkül megindult az ajtó felé.

– És Luca! – szóltam utána. – Ha megtudom, hogy nem tartottad be a feltételeket, és mégis kapcsolatba léptél Mariával, a saját kezemmel nyírlak ki.

Az öklöm keményen és pontosan csapódott a gyomorszájába. Aznap este ez volt az első tisztán bevitt ütésem.

Éreztem, ahogy az adrenalin végigszáguld a testemen, amikor Kai felnyögött. Egy ilyen ütéstől bárki padlót fogott volna, de Kainak szokás szerint elég volt pár másodperc, hogy összeszedje magát.

– Kicsit feszültnek tűnsz – kontrázott egy balhoroggal, amit kis híján be is kaptam. – Nem megy az üzlet?

Egész vidám volt a hangja ahhoz képest, hogy az előbb mekkorát kapott.

– Valami olyasmi.

Az izzadság patakokban folyt a homlokomon, és elborította az egész hátamat is, ahogy a ringben igyekezetem megszabadulni a frusztrációimtól.

Munka után egyenesen a Valhalla Klubba jöttem. A legtöbb tag inkább a wellnessrészleget, az éttermeket vagy a gazdag fazonok társalgóját részesítette előnyben, úgyhogy a bokszteremben soha nem volt senki, csak Kai meg én jártunk le ide.

– Úgy hallottam, hogy a Santeri-üzlet szépen alakul, szóval az nem lehet az oka. – Kőkeményen nyomtuk, de Kai még csak nem is lihegett. – Akkor talán mégsem a munkával kapcsolatos. Lehet, hogy… – mélázott kicsit – …inkább talán egy bizonyos ékszerüzlet-hálózat örökösnőjének eljegyzésével kapcsolatos a dolog…

Ismét felnyögött, amikor megint sikerült bevinnem egy ütést a bordái közé, de ettől még ugyanolyan jól szórakozott a morcos ábrázatomon.

– Az ilyesmit okosabb lenne titokban tartani, nem gondolod? – mondta. – Már az egész szerkesztőség erről beszél.

– Az embereid jobban tennék, ha inkább a munkájukkal foglalkoznának, nem pedig a pletykákkal. Akkor talán a piaci részesedésetek sem csökkenne.

Az eljegyzésünk hírét a tervek szerint csak szeptemberben hozza majd nyilvánosságra a Mode de Vie felkapottabb online társasági rovata, de a luxusdivat- és életmódmagazin mégiscsak a Young médiabirodalom egyik legmenőbb terméke. Meglepő lenne, ha pont Kai ne tudna már most az eljegyzésről.

– Nem hittem volna, hogy megérem azt a napot, amikor megnősülsz – mondta, és szinte észre sem vette, hogy megint odaböktem neki egyet. – Ráadásul Vivian Laut veszed el! Hogy bírtad ilyen sokáig titokban tartani a csajt?

– Még nem vagyunk házasok – hárítottam egy újabb támadást. – Amúgy meg egyáltalán nem csináltam titkot belőle. Az egész eljegyzés csak egy üzleti megállapodás. Kurvára akkor láttam először, amikor megállapodtunk.

Az „eljegyzés” szó keserű utóízét éreztem a számban.

A gondolat, hogy életem hátralévő részére hozzábilincseljem magam valakihez, nagyjából annyira volt vonzó, mint besétálni a tengerbe a lábamra szíjazott betontömbökkel.

Igen, én jobban szeretem a munkát, mint az embereket, és ezt sokan nehezen viselik. Nem örülnek neki, hogy a szerződések és találkozók mögött a második helyre szorulnak. De az üzlet jövedelmező, gyakorlatias dolog, és javarészt kiszámítható. A párkapcsolatokról nem mondható el ugyanez.

– Ja, így már értem – mondta Kai. – Gondolhattam volna, hogy a cégegyesítések és a felvásárlások a magánéletedre is rátelepszenek.

– Felettébb szellemes.

Aztán mindjárt nem röhögött, amikor a jobbhorgom az állán landolt, de a következő pillanatban én is olyan gyomrost kaptam, hogy hirtelen kiszorult a tüdőmből a levegő.

A beszélgetés lassan abbamaradt, a szavak helyét nyögések és jajgatások vették át, ahogy kíméletlenül püfölni kezdtük egymást.

Kai a legszelídebb fickó, akit csak ismerek, de pokolian meg tudja sorozni az embert. Már vagy egy éve bokszolunk együtt, tökéletes partner arra, hogy valakivel kieresszem a gőzt, mert ő aztán nem fogja vissza magát.

A francnak se kell pszichológus, ha az embernek van egy haverja, akivel minden héten agyba-főbe verhetik egymást.

Ütés, fedezék, kitérés, ütés. Ez ment megállás nélkül, aztán kiegyeztünk egy döntetlenben, de a végén mindkettőnk testét jóval több zúzódás díszítette, mint amikor belefogtunk.

Mindenesetre sikerült valamelyest lecsillapítanom a dühömet, és tusolás után, amikor még dumáltunk egy kicsit Kaijal az öltözőben, már eléggé kitisztult az agyam, hogy ne húzzam fel magam megint az öcsém baromságain.

Délután tényleg csak egy hajszál választott el attól, hogy végképp levegyem róla a kezemet, bármilyen ígéretet is tettem a múltban, és bármilyen feltételeket fogadtam is el annak idején. Lehet, hogy tényleg jót tett volna neki egy ilyen hidegzuhany, de az a helyzet, hogy most egyszerűen nincs energiám foglalkozni egy olyan hisztivel, amit egy ilyen döntés indított volna be.

– Na, jobban vagy egy kicsit? – Kai már fel volt öltözve, amikor beléptem.

Állig begombolt ing, öltöny, karcsúsított fekete nadrág.

Nyoma sem volt már annak a félelmetes harcosnak, aki az előbb a ringben úgy megdolgozott. Egy kifinomult, művelt úriember állt előttem.

– Fogjuk rá! – Felöltöztem, de az állkapcsom még mindig sajgott. – Te aztán nem kíméled az embert!

– Ezért hívtál, nem? Szerintem rendesen kiakadnál, ha direkt hagynálak nyerni…

– Csak annyira, amennyire te utálnál veszíteni – horkantam fel.

Kiléptünk az edzőteremből, és lifttel mentünk fel a földszintre. A Valhalla amolyan exkluzív klub azok számára, akik bizonyos nettó vagyonnal rendelkeznek. A világ minden táján tart fenn ilyen épületkomplexumokat. De a New York-i központ a legnagyobb és a legfényűzőbb: egy négyemeletes hodály, amely önmagában is egy teljes blokkot tesz ki Manhattan felső részén.

– Párszor találkoztam Viviannel – mondta Kai lazán, amikor a lift ajtaja kinyílt. – Gyönyörű, okos, bájos. Sokkal rosszabbat is kifoghattál volna.

Az ingerültség megint éledezni kezdett a mellkasomban.

– Lehet, hogy inkább neked kéne feleségül venned.

Felőlem aztán Vivian lehet szupermodell is, vagy valami szent, aki szabadidejében kiskutyákat ment ki égő házakból. Az én szememben akkor is csak olyasvalaki, akit addig el kell viselnem, amíg el nem tűntetem a föld színéről azokat a fényképeket.

Sajnos Christian a legutóbb arról számolt be, hogy Francis digitálisan és kinyomtatva is őriz másolatokat.

Ami a digitális bizonyítékokat illeti, Christiannek az nem gond, de a tárgyi bizonyítékok megsemmisítése már sokkal kényesebb feladat, pláne, hogy azt sem tudjuk, mennyi van belőlük. Nem kockáztathatok, egyszerűen meg van kötve a kezem, amíg száz százalékig nem lehetünk biztosak benne, hogy minden rejtekhelyét felszámoltuk.

– Bár megtehetném! – komorult el Kai arca egy pillanatra.

Mint a Young vagyon örökösének, az ő jövője még jobban kőbe volt vésve, mint az enyém.

– Én csak annyit mondok, hogy azért ne legyél vele bunkó. – Kai odabiccentett egy klubtagnak, aki elhaladt mellettünk, aztán megvárta, amíg hallótávolságon kívül kerül, majd hozzátette: – Szegény nem tehet róla, hogy egy olyan vadbarommal kell összebútoroznia, mint te.

Ha te azt tudnád…

– Foglalkozz inkább a saját magánéleteddel! – pillantottam sokatmondóan a mandzsettájára, amelyen egy míves aranyoroszlán virított ametiszt szemekkel: a Young család címerének egy részlete. – Leonora Young nem fog örökké várni arra az unokára.

– Még jó, hogy már van neki kettő a nővérem jóvoltából. De ne tereld másra a szót! – Végigmentünk a fekete márványpadlós előcsarnokon, majd kiléptünk az utcára. – Vedd egy kicsit komolyabban, amit az előbb Vivianről mondtam. Légy vele kedves!

Már megint a fogamat csikorgattam.

Tetszik vagy sem, Vivian a menyasszonyom, de most már rohadtul untam, hogy róla beszélünk.

– Nyugi! – mondtam. – Pontosan úgy fogok bánni vele, ahogy megérdemli.

5. FEJEZET

Vivian

Hogy érted azt, hogy az eljegyzésed óta nem beszéltél a vőlegényeddel? – kérdezte Isabella szemrehányó pillantással a szemében. – Ez röhej. Milyen egy kapcsolat ez már?

– Olyan, hogy ez egy érdekházasság lesz. – Kicsit már forgott velem a világ. Talán nem kellett volna húzóra bedobnom két és fél mai-tai koktélt, de ez volt a bulizós estém, amit minden héten Isabellával és Sloane-nal töltöttem, és csak ilyenkor engedhettem el magam egy kicsit.

Itt nincsenek rosszalló pillantások, nem kell „illedelmesen” viselkednem.

Szóval akkor sincs semmi, ha egy kicsit becsípek. Mondjuk, ez várható is volt. Ezt a bárt sem véletlenül hívják Kótyagos Szatírnak.

– De jobb is így, hogy nem dumáltunk – tettem hozzá. – Nem valami elbűvölő beszélgetőpartner.

A Dantéval való első és eddig egyetlen találkozásom emlékétől még most is a hideg futkosott a hátamon.

Még csak nem is játszotta meg, hogy sajnálja, hogy az első közös vacsoránknak nagyjából a felét az apám dolgozószobájában töltötte szivarozással, utána pedig meg sem köszönte a vendéglátást, egyszerűen csak szó nélkül lelépett.

Dante hiába milliárdos, ha mellette egy középtahó troll is gáláns úriembernek tűnik.

– Akkor meg miért mész hozzá? – vonta fel Sloane a tökéletesen kihúzott szemöldökét. – Mondd meg a szüleidnek, hogy találjanak neked valaki jobbat.

– Na, hát épp ez a gond! Az ő szemükben nem létezik nála jobb parti. Szerintük tökéletes.

– Dante Russo tökéletes? – meregette a szemét. – A biztonsági emberei egyszer félholtra vertek egy illetőt, aki megpróbált betörni a házába. Az ipse hónapokig feküdt kómában, minden bordája eltörött, és ripityára zúzták mindkét térdkalácsát. Elismerem, lenyűgöző a fazon, de hogy tökéletes lenne, azt azért nem mondanám.

Ilyet is csak Sloane tud mondani: lenyűgöző félholtra veretni egy embert.

– Nekem mondod? – motyogtam.

Na, nem mintha a családom egy kicsit is fennakadt volna Dante messze földön híres könyörtelenségén. Ha a pali lelőtt volna valakit a manhattani csúcsforgalomban, ők simán rámondták volna, hogy az illető biztos megérdemelte.

– De most komolyan! Nem értem, miért mentél bele egyáltalán egy ilyen eljegyzésbe! – csóválta a fejét Sloane. – Hiszen nem vagy rászorulva a szüleid pénzére. Ahhoz mész hozzá, akihez akarsz, szart se tehetnek ellene.

– Itt nem a pénzről van szó. – Még ha a szüleim meg is fosztottak volna az örökségemtől, úgy is rengeteg pénzem lenne a munkámból, a befektetéseimből, meg a vagyonkezelői alapból befolyó járadékomból, ami huszonegy éves korom óta jár. – Hanem, hát hogy is mondjam… – kerestem a megfelelő szót – A mi családunk már csak ilyen.

Isabella és Sloane egymásra néztek.

Már többször említettem nekik ezt az eljegyzésdolgot, meg a szüleimmel való kapcsolatomról is beszéltünk már sokszor, de valahogy mindig az lett a vége, hogy nekem kellett magyarázkodnom.

– Az ilyen érdekházasságok a mi családunkban teljesen elfogadhatónak számítanak – mondtam. – A nővérem is így ment férjhez, én is így fogok. Ennyi. Kamaszkorom óta tisztában vagyok vele, hogy ez lesz.

– Igen, de mit tudnak csinálni, ha nemet mondasz? – kérdezte Isabella. – Kitagadnak, vagy mi?

Görcsbe állt a gyomrom. Az arcomra feszes vigyort varázsoltam.

– Talán.

Az tuti.

A nagynénémnek még csak-csak elnézték, hogy otthagyta a nagybátyámat, amikor az visszautasított egy princetoni ösztöndíjat, és inkább nyitott egy országúti büfét. De ha én egy Russo házassági ajánlatára mondanék nemet, az ezerszer rosszabb lenne.

Ha felbontanám az eljegyzést, a szüleim soha többé nem akarnának látni, és szóba sem állnának velem. Jó, nem azt mondom, hogy tökéletesek, de annak a puszta gondolatától is felkavarodott a gyomrom, hogy milyen lenne, ha soha többé nem találkozhatnék velük.

Isabella ezt nem érthette. Kulturális tekintetben hasonló körökből származunk, bár ő filippínó-kínai volt én meg hongkongi-kínai. Csakhogy ő egy hatalmas, szerető családba született, akiknek egy rossz szavuk sem volt, amikor az ország másik végébe költözött, és csaposként dolgozott az egyetem mellett, ahol kreatív írást tanult.

Ha én valami hasonló ötlettel állnék elő, a szüleim vagy bezárnának a szobámba és már hívnák is az ördögűzőt, vagy abban a pillanatban az utcán találnám magam.

– Nem akarok csalódást okozni nekik – mondtam. – Becsülettel felneveltek, és rengeteg áldozatot hoztak azért, hogy olyan életem lehessen, amilyen most van. Ha hozzámegyek Dantéhoz, azzal mindenki jól jár.

Persze, nem jó, ha a családi kapcsolatok ilyen üzleti jelleget öltenek, de valahogy képtelen voltam szabadulni attól a gondolattól, hogy rengeteggel tartozom a szüleimnek… a lehetőségekért, az oktatásért, a szabadságért, hogy ott élhetek és dolgozhatok, ahol akarok, anélkül hogy egy pillanatig is aggódnom kellene a pénz miatt. Ez olyan luxus, amit a legtöbb ember nem engedhet meg magának, és én sem gondoltam egy percig sem, hogy ez nekem alapból jár.

A szülők gondoskodnak gyermekeikről. Amikor a gyerekek felnőnek, ők gondoskodnak szüleikről. Nálunk ez azt jelentette, hogy a gyerekek a megfelelő férfihoz mennek feleségül, és ezzel tovább gyarapítják a család vagyonát.

Nálunk ez így megy, és kész.

Isabella nagyot sóhajtott. Azóta voltunk barátnők, hogy huszonkét éves koromban találkoztunk egy jógaórán. A jógaórák aztán abbamaradtak, de barátságunk megmaradt. Tudta jól, hogy a családomról velem nem érdemes vitatkozni.

– Oké, de ez nem változtat a tényen, hogy azóta egy szót sem beszéltél vele, pedig egy hét múlva összeköltöztök…

Szórakozottan forgattam a zafírkarkötőmet. Mondhattam volna, hogy nem vagyok hajlandó feladni a West Village-i lakásomat azért, hogy Dante Upper East Side-i luxuslakásába költözzek, de nem sok értelme lett volna. Apámmal leállni vitatkozni kész időpocsékolás.

Ami viszont magát az összeköltözést illeti, Dante címén kívül én sem tudtam semmit a részletekről. Nem volt még kulcsom, és azt sem tudtam, hogy néz ki az a ház. Semmit.

– Előbb-utóbb csak szóba kell állnod vele – tette hozzá Isabella. – Ne legyél már ilyen béna!

– Nem vagyok béna. – Lopva Sloane-ra néztem. – Most komolyan. Béna vagyok?

Felnézett a telefonjából. Az volt a szabály, hogy egyikünk sem csekkolhatja a mobilját a közös piálás alatt. És aki ezt megszegi, az fizeti az egész estét.

Az utóbbi hat hónapban szinte kivétel nélkül Sloane fizette ezeket az estéket. Hiába, ez a munkamániások sorsa.

– Ami azt illeti, az esetek hetvennyolc százalékában nem értek egyet Isabellával, de most igaza van. Jobb lenne, ha még az összeköltözés előtt beszélnél vele – vonta meg a vállát egy elegáns mozdulattal. – Ma este tartja a művészeti kiállítását. Akár be is nézhetnél.

Dante hírhedten lenyűgöző műkincsgyűjteménnyel büszkélkedhet, amelynek összértéke állítólag több százmillió dollárra rúg. Ezt a minden évben megrendezett estélyt, amelyen a legfrissebb szerzeményeit tekinthetik meg az érdeklődők, Manhattan egyik legexkluzívabb eseményei között tartják számon.

Gyakorlatilag már eljegyeztük egymást, úgyhogy akár fel is húzhattam volna magam rajta, hogy nem kaptam meghívót, de ami azt illeti, inkább éreztem megkönnyebbülést.

Ha beköltözöm hozzá, minden éjszakát vele kell majd töltenem, szóval igyekeztem inkább kiélvezni a szabadságomat, amíg még lehet. Az, hogy Dante Russóval kell egy szobában, sőt egy ágyban aludnom, hát, mit ne mondjak, nem volt éppenséggel… megnyugtató.

Felötlött bennem a kép, ahogy ott ül az apám íróasztala mögött. Komor tekintettel, arrogáns testtartással, karizmatikus arca előtt hatalmas füstfelhő…

Hirtelen forróságot éreztem a lábam között.

Ahogy a hüvelykujját az ajkamhoz nyomta, az a csábos csillogás a szemében, ahogy rám nézett… Volt egy pillanat, egyetlen pillanat, amikor tényleg azt hittem, hogy megcsókol. De nem azért, hogy a vonzalmát kimutassa, hanem hogy bemocskoljon. Hogy fölém kerekedjen, hogy megrontson.

Éreztem, ahogy a forróság egyre mélyebbre hatol bennem, mígnem a barátaim várakozó tekintete térített magamhoz.

Ez itt most nem az apám dolgozószobája. Ez egy bár, és választ várnak tőlem.

Az estély. Ja, igen.

A valóság ridegsége kioltotta a tüzet.

– Nem toppanhatok be csak úgy, hívatlanul – mondtam, remélve, hogy nem látják, ahogy még jobban elpirultam az alkohol okozta bőrpír alatt is. – Nagyon udvariatlan dolog lenne.

– De te ott nem valami közönséges ingyen piára leső tyúk lennél. A menyasszonya vagy, még ha nincs is gyűrű az ujjadon – erősködött Isabella. – És nemsokára ott fogsz lakni. Tulajdonképpen felfoghatod háztűznézőnek is, megnézed a lakást, úgyis tisztáznod kéne vele a költözést.

Nagyot sóhajtottam, és azt kívántam, bárcsak visszapörgethetném az időt egy hónappal, hogy mentálisan felkészülhessek arra, ami rám vár.

– Utálom, ha igazad van.

Isabella arcán megjelentek a gödröcskék.

– A legtöbben így vannak ezzel. Amúgy szívesen elmennék én is veled, mert szeretem a jó bulikat, illetve az ilyen lakásnézést, de ma éjjel még dolgoznom kell.

Isabella napközben szépreményű erotikus thrillereket írt. Éjjel pedig méregdrága piákat szolgált fel a pénzes paliknak egy East Village-i bárban.

Ki nem állhatta azt a helyet, rühellte a vendégkört, meg a főnökét is, és folyamatosan keresett másik állást, de amíg nem talál jobbat, addig ez van.

– Sloane? – kérdeztem reménykedve.

Ha ma este tényleg találkozni akarok Dantéval, jól jönne egy kis támogatás.

– Én sem tudok jönni. Asher Donovan összetörte a Ferrariját Londonban. Nyugi, ő jól van! – tette hozzá gyorsan, amikor látta, hogy Isabella és én levegő után kapkodunk. Amúgy egyikünket sem érdekelt a sport, de a híres futballsztár túl jóképű volt ahhoz, hogy csak úgy meghaljon. – De tüzet kell oltanom a médiában. Pár hónap leforgása alatt ez már a második kocsi, amit ripityára tör.

Sloane egy PR-céget vezetett, amely bár egész kicsi volt, mégis igencsak illusztris ügyfélkörrel büszkélkedhetett. Tulajdonképpen másból sem állt a munkája, mint ilyen tűzoltásokból.

Intett a felszolgálónak, hogy hozza a számlát, fizetett, a lelkemre kötötte, hogy mindenképpen hívjam fel, ha bármire szükségem lenne, aztán a Jo Malone parfümfelhőjével és platinaszőke hajzuhatagával elviharzott.

Isabella nem sokkal utána lépett le, én meg ottmaradtam a bokszban, és azon agyaltam, hogy most akkor mi legyen.