Rebecca Serle

HATÁRIDŐS SZERELEM

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: Expiration Dates

Copyright © Rebecca Serle, 2024

All rights reserved, including the right to reproduce

this book or portions thereof in any form whatsoever.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-678-8 (papír)

ISBN 978-963-614-679-5 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Lévai Bianka

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Szepcsik Balázs

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

J-nek. Végre.

„Mondj igazat, mondj igazat, mondj igazat!”

Idézi Sheryl Louise Mollert Elizabeth Gilbert

Ízek, imák, szerelmek című regényében,

Balázs Laura fordításában

Első fejezet

A papíron semmi más nem szerepel, csak egy név: Jake. Ezen a négy betűn kívül nincs egyéb információ a krémszínű cédulán, ez mégis megadja a keretet. A betűk súlyosak és jelentőségteljesek.

A cédulát még útban az étterem felé találtam az ajtóm alá csúsztatva. Ha hihetek a papírnak, ezen a vacsorán fogom megismerni a férfit, akivel az életem hátralévő részét töltöm. Ilyen még sohasem volt. Bár ez pont nem olyan dolog, ami kétszer történik meg az emberrel.

Az étterem West Hollywoodban található, nem messze az otthonomtól. Szeretem én kiválasztani a helyszínt. Ha későn kapom meg a lapot – például, amikor felszolgálják a desszertet –, és azt látom a papírra írva, hogy két óra, gyorsan végzek.

Ma este úgy tűnik, vége a Los Angeles-i nyárnak, és már csak húsz-egynéhány fokkal kell beérnünk. Még a szél is felélénkült, emlékeztetve minket az ősz közeledtére. A lépcsőn felfelé menet a fülem mögé tűröm a hajam, hátradobom a vállam fölött, aztán kinyitom az ajtót.

– Szia, Daphne! – köszönt egyből a Melrose-on található, Gracias Madre mexikói vegán étterem hosztesze, Marissa, aki annak idején a Sunseten a The Pikey-ban volt pultos, mielőtt bezárt volna a bár. – Te vagy az első. Leülsz?

Nagyon szép hely. A bárhelyiség egy hatalmas, nyüzsgő teraszra nyílik. Az éttermet körös-körül mindenütt cserepes virágok díszítik, a mennyezeti lámpa meleg, sárga fényében olyan a terrakotta padlócsempe, akár a méz.

Ideges vagyok, ami nem jellemző. Fekete, rövid pólót és Levi’s 501-es farmert viselek neonszínű körömcipővel. Választhattam volna mást, esetleg valami romantikusabb összeállítást, hiszen ez lesz az utolsó első randim, de miután felöltöztem, már nem akartam variálni.

– Persze – válaszolom. – Tetszik a kezeslábasod – mutatok Marissa öltözékére. Én soha nem tudnám magam kihámozni egy ilyenből, de neki nyilván sikerül.

– A Melrose vintage boltjában vettem. Megfogadtam a tanácsodat.

– Menő – állapítom meg, miközben Marissa az asztalhoz kísér.

West Hollywoodban sok használtruha-bolt létezik, de a Wasteland a legjobb. Nincs sok hobbim, de a turizás történetesen egy a kevesek közül.

Marissa otthagy a leghátsó asztalnál, mivel az étterem végében ülök, könnyedén rálátok mindenre. Előveszem a telefonom.

Anyám, Debra üzenetet küldött. Kislányom! Megnézted a képeket, amiket küldtem?

Anya lelkes fényképész, és bármilyen viccesen hangzik, leginkább a mezuzákat örökíti meg.

A válaszom a kérdésére: nem.

Még Mike-tól, a háziúrtól is kaptam egy üzenetet. Tudni akarja, ott jártak-e a kertészek. Küldök neki egy emodzsit. A válasz ugyancsak nem. Pittyeg a csoportos chat, amit eddig lenémítottam. Egyetemi haverok, Morgen lánybúcsújával kapcsolatban. Évtizedek óta nem találkoztam a csoporttársaimmal, ezért meglep, hogy még foglalkoznak velem.

Aztán érkezik egy üzenet Hugótól. Ő az expasim (később még szót ejtek róla). Na?

Még nincs itt – írom vissza, majd hozzáteszem: Én is csak most érkeztem.

Azon gondolkodom, megosztom vele, hogy most először nem volt időintervallum-meghatározás a papíron, de inkább nem írok ilyet. A pillanatokon belül megtalálom a lelki társam-gondolatmenetet személyesen, de legalábbis telefonban, nem pedig üzenetben kéne megtárgyalnunk. Mostanában amúgy is túl sok fontos dolgot osztunk meg, túl kevés szóval kifejezve.

Utána iszunk valamit? Natalie-val találkozom a Craig’s-ben, de szerintem nyolcra végzünk – írja.

Próbálok rájönni, ki az a Natalie. A lány, akivel a Bikramban találkozott? Vagy a Bumble-ban?

Talán – válaszolom.

Hasra fordítom a telefont az asztalon.

Eltelik öt perc, aztán tíz. Rendelek egy alternatív margaritát az itallapról. Agávéval és füstölt jalapenóval ízesítették. Amint kihozzák, kortyolok egyet. Érzem a sós-savanykás ízt.

A pasas késik – gondolom magamban. Nem ideális, de azért nem a világvége. Nagyjából öt éve, amikor Hugo és én szétmentünk, úgy döntöttem, mindig pontosan fogok érkezni. Ezt a szokásomat a Los Angeles-i forgalom ellenére is ügyesen tartom. Csak meg kell ismerni a város ritmusát, és kész. Például ne délután akarj eljutni Brentwoodból West Hollywoodba, ugyanis a Westwood Boulevardon mindig javítási munkálatok folynak, ezért érdemes inkább a Sunset Boulevardot választani. Malibu felé a San Vicente – Seventh Street – Pacific Coast Highway a leglassabb, ugyanakkor a legszebb útvonal.

Pittyeg a telefonom. Megint anya írt, méghozzá egyetlen kérdőjelet.

A szüleim Palisades városnegyedben laknak, ami Los Angeles 405-ös útjának másik oldalán terül el. Akárcsak Pleasantville-ben, ott is a Cape Cod ingatlanvállalat építette az összes új házat, ezen kívül van egy bevásárlóközpontja, ami meglehetősen komolyan veszi az ünnepnapokat. Igyekeztem minél távolabb költözni, mégis egy városban maradni a szüleimmel.

Imádom! – írom anélkül, hogy megnyitnám az e-mailt. A múlt héten egy egész albumot küldött az általa fényképezett rabbiról, aki mindig másmilyen öltözékben pózolt az udvaron. Azon gondolkodom, hogy megmondom anyának, hogy csak azért, mert érdekli a zsidó kultúra és a fényképezés, még nem kell minden egyes képnek a zsidóságról szólnia, avagy nem a fényképezésben kéne kiélnie a zsidó identitását. Végül inkább nem szólok semmit. Az több mint két üzenetváltást igényelne, én pedig jelen akarok lenni.

Jelen.

Harminchárom év, hat komoly párkapcsolat, negyvenkét első randi, egy hosszú hétvége Párizsban.

Most itt vagyok. Az első és utolsó, dátumnélküli lappal.

– Daphne?

Felnézek. A férfi nem sokkal magasabb nálam. Barna haja őszbe vegyül, szeme mogyoróbarna. Inget és farmert visel, kezében egy szál vörös rózsát tart.

– Szia! – Felállok. De miért is? Hogy megöleljem? Gyorsan visszaülök.

Átnyújtja a rózsát, amikor megszólal, kellemesen ismerős a hangja.

– Valaki árulta, ezért arra gondoltam, veszek valamit kárpótlásul, amiért negyedórát késtem.

Apró ránc jelenik meg a szeme alatt, amikor mosolyog.

– Jól tetted – vágom rá, miközben elveszem tőle a virágot. – Mi tartott ilyen sokáig?

Megcsóválja a fejét, mintha azt mondaná: Ne is kérdezd!

– Mennyi időnk van? – kérdezi Jake.

Alaposan végigmérem. Itt ül velem szemben teljes életnagyságban. Van egy anyajegy az állán, és egy szeplő a bal szemhéjánál. Ezekből az apró részletekből áll össze egy ember, és ez a férfi. Az én emberem.

– Sok. Még nagyon sok időnk van – válaszolom.

Második fejezet

Még ötödik osztályban, egy képeslappal kezdődött. Hazaértem a fociedzésről, és az íróasztalomon találtam a Jessica Darling című sorozat szamárfüles kötetére téve.

Seth, nyolc nap. A képeslapon Pasadena városának hatalmas fényei. Hú!

Emlékszem, hogy megmutattam a szüleimnek, és megkérdeztem, hogyan került oda a lap.

Nem tudták megmondani. Akkoriban igen elfoglaltak voltak. Anya egy zsidó nonprofit szervezetnek dolgozott, apa pedig kereskedelmi vezető volt egy vízszűrő berendezéseket árusító, nyugati parti vállalatnál. A cég öt évvel később megszűnt, apa pedig a gyógyszeriparban helyezkedett el, mielőtt nyugdíjba ment. A szüleim mindig is elég takarékosak voltak, így a pénzügyi nehézségek messze nem viselték meg őket annyira, mint a legtöbb embert. Legalábbis nekem úgy tűnt. Jól éltünk. Csak később jöttem rá, milyen sok megfontolt döntést hoztak, hogy a saját anyagi kereteiken belül egy olyan városban élhessenek, ahol minden a teljesítményről szól. Nekünk volt a legkisebb házunk a legjobb utcában, csak hogy jó nevű iskolába járhassak. Anyámnak csak az volt a fontos, hogy legyen egy kerthelyiség, ahol ültethet. A rózsái legendásak, dél Kaliforniában márciustól októberig folyamatosan nyílnak.

– Ki az a Seth? – kérdezte apa, miközben hagymát pirított a tűzhelyen. Apám ugyanúgy kivette a részét a főzésből, mint a takarításból. Annak idején, amikor a szülei, vagyis a nagyszüleim Amerikába vándoroltak, a nagyapám nyitott egy kóser élelmiszerboltot. Minden kézre szükség volt, így apámat is beleértve mindenkinek tudnia kellett, mi a teendő a pultnál és a mosogatónál.

Elgondolkodtam. Seth. Tudtam, ki ő. Legalábbis ismertem egy Sethet. Eggyel fölöttem járt a Brentwoodban. Ő is focizott, és sokszor együtt voltunk a pályán. Edzés után adott egy kék Gatorade energiaitalt, ha volt nála felesleges. Nem szerettem a kék Gatorade-et. Emlékeim szerint ez az egyetlen, ami után egészen furcsa, lilás színű lesz az ember szája, ezért igyekeztem kerülni ezt a fajtát. Sethtől viszont jólesett.

– Egy srác a fociról.

Apa megfordult, és rám szegezte a fakanalat.

– Jó kezdet.

Másnap nem kaptam kék Gatorade-et, viszont megtettem az első lépést.

– Szia, Seth!

Magas, kék szemű, vörös hajú srác volt, legalább annyi szeplővel az arcán, ahány pöttye van a katicabogárnak.

– Szia!

– Ezt te küldted? – nyújtottam felé a Pasadenáról készült képeslapot.

– Nem. Hát, ez vicces.

– Miért?

– Nem is tudom. Ez egy képeslap – válaszolta meglepődve.

Nem tudom, hogyan jutottunk el ettől a kínos párbeszédtől odáig, hogy ő lett az első pasim, de így történt. Megkérdezte, beülnék-e vele A nagy borzongás című filmre, aztán kerek egy hétig és egy napig jártunk. Közös megegyezéssel szakítottunk. Jobb volt a haveri kapcsolat.

Attól kezdve minden hasonlóképpen történt. Néha képeslap, máskor papírcetli formájában értesültem a randijaimról, de olyan is előfordult, hogy egy szerencsesütiben találtam meg a szükséges információt. Volt, hogy a találkozás után ért az üzenet, vagy közvetlenül előtte, Hugo esetében pedig hat héttel az első találkozást követően. A lényeg mindig ugyanaz volt: megtudtam, mennyi időt töltök az illetővel.

Most viszont egyáltalán nem derült ki, mikor lesz vége a kapcsolatnak.

– Milyen a margarita? – kérdezi Jake. – Én a magam részéről inkább vodka párti vagyok.

Vodka párti. Érdekes.

– Jó. Kicsit erős – válaszolom oldalra hajtott fejjel.

Jake nevet.

– Zavarba akarsz hozni? Kendra mondta, hogy időnként hajlamos vagy rá.

– Csakugyan? Pedig nem áll szándékomban.

Jake rám néz.

– Egy kicsit.

Megköszörüli a torkát. Olyan, mintha megigazítana egy láthatatlan nyakkendőt.

– De nem baj – teszi hozzá.

Jake és én a kolléganőm, Kendra által ismerjük egymást. Pontosabban, a volt kolléganőm által. Egy híres producernek dolgozom, akiről senki nem hallott, pedig a legtöbb ismert film az ő nevéhez fűződik. A neve Irina, Kendra pedig az elődöm volt.

– Találkozhatnál a haverommal, Jake-kel. Harmincöt éves, nem régóta egyedülálló, de nem vigaszt keres. A szórakoztatóiparban dolgozik – mondta Kendra, amikor a Grove-ban ebédeltünk. A Los Angeles-i bevásárlóközpont úgy néz ki, mintha a Hallmark televíziós csatornának forgatnának. Karácsony táján télapó, húsvétkor egy hatalmas nyuszi, az év többi napján pedig a Szívek szállodája című sorozatban szereplő kerti pavilon látható benne. Mindig ragyognak a fények, a szökőkút pedig Sinatra-dalokra csobog. Először csak poénból vetettük fel, hogy a Grove-ban ebédelünk, de aztán hagyomány lett belőle. Mindketten szerettük a Cheesecake Factory éttermet.

– Színész? – kérdeztem.

– Televíziós vezető.

– Unalmas.

– Kiszámítható – vágta rá Kendra, miközben a szájához emelt egy sült krumplit. – És helyes.

– Ami azt jelenti, hogy nem néz ki jól.

– Ez nem igaz. A helyes azt is jelentheti, hogy dögös.

– Ez a kifejezés inkább annyit tesz, hogy aranyos. De biztosan nem dögös.

– Úgysem akarsz dögös pasashoz feleségül menni.

Ezzel a kérdéssel úgy voltam, hogy majd az idő eldönti, ahogy lesz, úgy lesz.

– Rendben. Akkor szervezd meg a találkát! – egyeztem bele.

Nem mintha nem akarnék férjhez menni, vagy ne vágynék komoly kapcsolatra, csakhogy ez nem rajtam múlik. Mindig valamilyen külső körülmény irányította az eseményeket. Nevezhetjük univerzumnak, végzetnek vagy külső erőnek, de az életem nem olyan, mint a többi emberé. Én más törvényszerűségek szerint élek.

Jake is rendel egy margaritát, aztán felszolgálják nekünk a csipszet guacamoléval, a pálmarüggyel készült „ráktortát” gombafajitasszal, ezenkívül kapunk egy jókora tál rizst korianderrel, aminek, úgy tűnik, nem szedték le a szárát.

– Szerinted kóstoljuk meg a grépfrútos cevichét? – kérdezi Jake.

– Én inkább kihagynám. Nem szeretem a grépfrútot.

Miután Marcus, a pincér távozik, Jake előveszi a noteszát.

– Ne haragudj! Van ez a fura szokásom, hogy le kell írnom, valahányszor Doc Martens bakancsot viselő embert látok.

– Ugye viccelsz?

Jake a füzet fölé hajolva megcsóválja a fejét.

– Nem. Még az egyetemen kezdődött, és viccnek indult, de aztán folytattam.

– Mindegy, milyen Doc Martens?

Jake halál komolyan felnéz.

– Csak a fekete bakancs jó.

Kiköpöm a koktélt, mire a lime és tequila keverék egyenesen Jake képébe fröccsen. Látom, ahogy a cseppek lassított felvételként spriccelnek szanaszét. Kikerekedik a szemem, aztán a szám elé kapom a kezem.

– Ne haragudj!

Mutatóujjával letörli a szeme alá fröccsent folyadékot.

– Megérdemeltem. Kétségkívül furcsa szokás.

Adok neki egy szalvétát.

– Szeretem a furcsát – mondom.

Elveszi a szalvétát, végigtörli vele az arcát.

– Hála istennek! Mert egy óra elteltével már kellemetlen volna visszakozni.

– Vicces vagy. Amúgy tényleg jól érzem magam.

Jake összegyűri a szalvétát, aztán becsukja, és zsebre vágja a noteszt.

– Nagyszerű! Én is.

Vacsora közben kiderül, hogy mindketten rajongunk Shakespeare-ért, szeretjük a zöldalmát, a Fujit viszont nem, és mindketten éjjeli bagoly típusúak vagyunk.

– A legtöbben azt feltételezik, hogy az ember koránkelő. A munkáltatók, a konditermek, a piac… Még a Los Angeles-i hegymászók is csúnyán néznek rád, ha kilenc után érsz fel.

– Úgy van! – emelem poharam.

– Igazán lehetne egy olyan piac a hozzánk hasonlóknak, ahol a későn érkezők kapják a legjobb dolgokat.

– Tetszik a gondolkodásod.

– Örülök – mosolyog. – Milyen a munkád?

Jake már a második koktélt issza, kicsit piros az arca. Cuki. Rég találkoztam olyan férfival, aki ennyire ne bírta volna az italt.

A munkámra sok mindent lehet mondani. Kaotikus, néha mérgező, vidám, idegesítő, de ami a legfontosabb: rugalmas. Pont ugyanígy jellemezném a főnökömet is.

– Irina egy kicsit bolond – válaszolom. – De kedvelem. Vagy inkább úgy fogalmaznék, hogy jól megértjük egymást.

– Kendra azt mondta, egyszer kiválogattatta vele a diákcsemegéből a mogyorót. Miért nem kért inkább csak és kizárólag mogyorót?

Vállat vonok.

– Szereti a diákcsemege aromáját. Azért lássuk be, tényleg minden magnak más íze van.

– Te is kiválogatod neki a mogyorót?

– Dehogy! Azt továbbra is Kendra csinálja – nevetek.

Őszintén szólva nekem ez nem tűnt olyan őrült ötletnek. Az utóbbi három évben sikeresen egymásra hangolódtunk Irinával. Tudtam, hogyan issza a kávéját, legyen szó bármelyik üzletláncról. Zabtejjel fogyasztotta a Starbucksnál a tejeskávét, a Coffee Beannél flat white-ot, a Peet’s-nél pedig feketekávét. Tisztában voltam vele, hogy a biogazdaságból származó ételeket részesíti előnyben, de ha mégsem olyat kapott, nem csinált belőle ügyet. Szerette a pontjait használni, hogy jobb helyet kapjon a repülőgépen, de ha nem volt biztos, hogy ez sikerül, az első osztályra kellett neki foglalnom. Tudtam, hogy a reggeli megbeszélések soha nem járnak sikerrel, és akárhol száll meg, a szállodában kell lennie konditeremnek. Cserébe soha nem kérdezte meg, miért nem megyek be pénteken az irodába, és miért csak tizenegykor érkezem hétfőnként.

Különös hollywoodi kapcsolat volt a miénk, amolyan gyakorlatias, női változat, megfűszerezve némi hatalmi dinamikával.

– Szerintem ő csak egyedi. De nem vagyunk mindnyájan azok?

Jake a szükségesnél hosszasabban mérlegeli, amit mondtam.

– Én nem tartom magam kifejezetten egyedinek – válaszolja végül.

– Most komolyan.

– Te bírálsz engem.

Kiveszek egy tortillacsipszet, aztán megkenem szósszal.

– Nem.

– De igen. Méghozzá a szemöldököddel csinálod.

– Mit?

– Azt – válaszolja, majd a szemöldöke közepére mutat, és vonogatni kezdi.

Kitör belőlem a röhögés, mire kibuggyan a szósz egy része. Ezután hatalmasat kortyolok a vízből.

– Bírállak – mondom, miután nyelek.

– Tudom. De nem bánom annyira, mint hinnéd.

– Miért?

Az asztalra könyököl, aztán előrehajol.

– Szerintem lesz alkalmam téged megismerni.

Eszembe jut a táskámban heverő papírcetli.

– Még nem árultad el, miért késtél annyit.

– Lerobbant a kocsim.

– Ennyi? Ez nem nagy ügy.

– Mármint, hogy lerobban egy kocsi? Biztosíthatlak, hogy ez minden alkalommal megtörténik.

– Leereszt a kerék?

– Tönkremegy a karburátor.

– Nem tudom, ez mit jelent.

Jake egyszeriben mintha kellemetlenül érezné magát. Azon gondolkodom, olyan témát feszegetek-e, amit nem kéne. A kocsi nyilvánvalóan csak kifogás. A birtokomban lévő információnak hála, kezdem magam elengedni, ami talán nem helyénvaló. Ez mégiscsak az első randi.

Korábban sokszor tapasztaltam ilyet. Már azelőtt tudom, mit jelent nekem az illető, hogy ő tudta volna. Kit érdekel a kocsi?

– Mindegy. Te legalább vezetsz. Sokszor az az érzésem, hogy Los Angelesben mindenki Uberrel közlekedik. Tetszik az ötlet, de kicsit elegem van az autókból.

– Ülhetnél elöl – mosolyog halványan Jake.

– Nem vagyok a bájcsevegések híve.

– Én sem. Viszont a végén voltam olyan udvariatlan, hogy telefonálni kezdtem a hátsó ülésen.

– Ezt nehéz elhinni.

Amint kimondom, rezegni kezd a telefonom az asztalon. Felkapom, aztán gyorsan behajítom a táskába. Látom, hogy Hugo hív. Már este kilenc? Gyorsan eltelt ez a két óra.

– Fizetek – mondja Jake.

– Ne aggódj! Csak az egyik legjobb haverom. Tudni akarja, milyen volt az este.

– És mit fogsz neki mondani? – kérdezi Jake, miközben int a pincérnek.

Várok, amíg felém fordul, csak ezután válaszolok.

– „Van remény. A fickó cipőmániás. További mérlegelés szükséges.”

Jake lassan pislog, én pedig úgy érzem, valami kikapcsol bennem, akár egy leesni készülő nyaklánc zárja. Ahhoz képest, milyen kellemes volt az este, az érzés egyáltalán nem az.

– Örülök, hogy Kendra megszervezte a találkozót – mondja Jake. – Nem sok nővel találkozom, akinek olyan önértékelése van, mint neked.

– Ezt magamra nézve bóknak, a nőtársaimra nézve sértésnek veszem.

– Pedig szó sincs sértésről – mondja meglepően őszintén. – Alapjáraton nem sok nővel találkozom.

A pincér kihozza a számlát, én pedig próbálom visszatartani a nevetést. Jake benyúl a farzsebébe, majd előveszi a bankkártyáját. Nyúlnék a pénztárcám után, de Jake a kézfejemre téve a kezét megállít.

– A vendégem voltál.

Azon gondolkodom, viccelődjek-e, ahogy szoktam, miszerint ez a társaságom ára, de végül csak megköszönöm neki a meghívást.

Elkísér a 2012-es ezüst Audimhoz, amit érzelmesen csak Sullivannek hívok. Annak idején egy színésznőtől vettem, aki egy olyan vígjátéksorozatban szerepelt, amit hosszú évekig sugároztak a Foxon, aztán visszaköltözött Kanadába, miután az adás véget ért.

Ahogy Jake mellett sétálok, feltűnik, hogy magasabb, mint gondoltam. Vagy csak a megjelenése teszi. Árad belőle valami melegség, ami által testesebbnek és határozottabbnak tűnik. Ahogy visszatolta a székem… Ahogy tartja nekem az ajtót, aztán finoman a lapockámra teszi a kezét, miközben átkelünk az úton egy várakozó autó előtt…

Jól haladnak a dolgok. Csodás az este. Egyszerre tiszta, friss és langyos a levegő.

– Megérkeztünk. Ő itt Sullivan – mondom.

Jake alaposan végigméri az autót.

– Szólíthatom Sullynak?

– Fiú kocsi – magyarázom.

Jake feltartja a kezét.

– Nem ítélek elsőre.

Ezután megérinti a könyököm, és felteszi a nagy kérdést.

– Találkozunk még?

– Szíves-örömest – válaszolom.

Nem habozik, lehajol, és ad egy puszit. Ajka puha, bár belegondolva, a legtöbb férfié ilyen.

– Vezess óvatosan!

– Nekem nem romlott el a karburátorom.

– Na, jó éjt! – mondja a szemét forgatva.

Figyelem, ahogy körülnéz, átszalad az úton, majd eltűnik a sarkon. Miután beülök az autóba, kinyitom a táskám. Két nem fogadott hívás Hugótól, mi több, üzenetet is küldött. Ezek szerint jó. A Laurelben vagyok. Jössz?

Előveszem a papírt. Rájövök, hogy nem lett volna szabad a táskába gyűrnöm, inkább gondosan meg kell őriznem. Elvégre ez az utolsó üzenet. Az üzenet, amire vártam. Nem lehet szamárfüles vagy tépett.

Szerencsére nem esett baja, csak granolamorzsa került rá. Gyorsan lesöpröm.

Jake. Se több, se kevesebb nem szerepel a papíron.

Most végeztem. Kérek húsz percet! – írom vissza.

Valakinek el akarom mesélni, és Hugo az egyetlen, akivel megoszthatom, hogy Daphne Bell végre megtalálta a párját.

Harmadik fejezet

Hugo, három hónap

Egy drámaórán találkoztunk, pontosabban a termen kívül. Egyikünk sem azért volt ott, hogy színészmesterséget tanuljon. Én egy fiatal színészért mentem, akit nemrég szerződtettek ahhoz a produkcióhoz, amelyiknek az asszisztense voltam. Negyedóránk volt, hogy visszaérjünk a Warner Bros. Stúdió parkolójához, de még javában tartott az óra. Már akkor tíz perc késésben lettünk volna, ha rögtön indulunk.

Az órámat nézegetve, egyik lábamról a másikra állva várakoztam a hollywoodi stúdió ajtaja előtt, amikor megjelent mellettem egy pasas, aki úgy nézett ki, mintha egy James Dean-film szereplőválogatására érkezett volna.

– Elkésett. Már majdnem vége az órának – mondtam.

Nyitható tetejű Porschéval érkezett, amit hanyagul leparkolt Sullivan mellé.

– Nem színész vagyok, hanem jöttem valakiért – jelentette ki.

Nevettem. Most komolyan? Akkori életem java részében a meghallgatásokon készült felvételekkel foglalkoztam, és még soha nem láttam olyan férfit, aki annyira színésznek tűnt volna, mint a mellettem álló fazon.

A fickó folyamatosan figyelt.

– Megpróbálom nem sértésnek venni a feltételezést – mondta.

– Fehér inget és bőrkabátot visel.

Mérlegelve a kijelentésemet végignézett magán.

– Látnia kellett volna, mi volt rajtam ez előtt.

Feltűnt, milyen magas. A százhetvenhárom centimmel én sem vagyok alacsony, mégis úgy tűnt, mintha a pasas fölém tornyosulna. A szó szoros értelmében fel-kellett-rá-néznem magas volt.

– És ön?

– Én sem vagyok színész.

– Azt gondoltam – mondta, aztán rám mosolygott, mire megjelentek a gödröcskék az arcán. – Látva, mennyire megveti ezt a szakmát.

– Ilyet nem mondtam.

Először a földre, majd a szemembe nézett.

– Nem volt rá szükség. Amúgy Hugo vagyok – nyújtotta a kezét.

– Daphne.

Ujjai hosszúak voltak, a keze hideg, mutatóujját ezüstgyűrű díszítette.

Aztán egyszer csak kinyílt az ajtó, és megjelent az osztály. Dionte, az általam kísért színész jött ki elsőként. A huszonkét éves srácnak olyan mosolya volt, hogy kicsit a Diploma előtt című film Mrs. Robinsonjának éreztem magam.

– Tudom, hogy késésben vagyunk. Csak a fickó nem hagyott minket kijönni, amíg meg nem tanuljuk a jelenetet.

Dionte megragadja a könyököm, aztán a kocsi felé vezet, de még látom, hogy egy vékony, barna hajú leányzó Hugo karjába veti magát.

Hát persze – gondoltam magamban.

Öt hét múlva ismét összefutottunk. Addigra már csukott szemmel is eltaláltam volna a Speiser/Sturges Színiakadémiához. Dionte nem vezetett. Tizenkét éves volt, amikor az édesapja elhunyt motorbalesetben, ezért a fiú nem volt hajlandó a volán mögé ülni. Így hát minden kedden és csütörtökön én mentem érte a suliba, majd visszavittem a forgatásra.

Meleg június eleje volt Los Angelesben, így a farmert és a pólót felváltotta a rövidnadrág és a csőtop, az ásványvíz pedig szükséges kiegészítőnek számított. Hugo már ott várakozott, ezúttal kék-fehér csíkos ingben és strandpapucsban, amikor a parkolóba értem. Úgy nézett ki, mint George Clooney.

Nem voltam benne biztos, hogy megismer, de amint kiszálltam a kocsiból, integetett.

– Helló, Daphne!

– Hugo, jól emlékszem?

Szélesen mosolygott.

– Továbbra sem színész. Bár ha ez számít, szóban válaszoltam a szöveges üzenetekre. Kéztőalagút szindróma – tette hozzá feltartva a kezét.

– A modern kor betegsége.

Átvetettem a táskát a vállamon, aztán tettem néhány lépést a bejárat felé.

– Kiért jött? – kérdezte.

– Egy színészért.

Ezen elmosolyodott.

– Viszem dolgozni. A CBS-nél vagyok asszisztens. A srác az új egyórás filmünk szereplője.

Hugo bólintott. Én nem kérdeztem, hogy ő mi járatban arrafelé, mert elég egyértelmű volt.

– Szereti?

– Mármint eljönni a színészért?

Hugóból kitört a nevetés.

– Nem. A filmet.

– Még nem láttam.

Ismét kinyílt az ajtó. Dionte kilépett, és megint aggodalmaskodni kezdett, hogy már annyi az idő. Hagytam, hogy beszálljon a kocsiba, aztán lassan hátramentem. Éppen kinyitottam az ajtót, amikor láttam, hogy egy lány átkulcsolja Hugo nyakát. Nem ugyanaz a lány volt, mint öt héttel korábban, hanem egy szőke, köldökpiercinges.

– Késésben vagyunk? – kérdezte Dionte a hátsó ülésről.

– Igen, de a jó hír, hogy rám foghatod. Ezért vagyok itt. Hogy a védőpajzsod legyek.

A következő kedden Hugo szépen leparkolt a Porschéjával, majd a motorháztetőn ülve várakozott. Farmert és fekete pólót viselt, egyik lábával a gumiabroncsra taposott, a másikat lóbálta.

– Lassan az egész osztályt behatóan megismered? – kérdeztem.

– Szia! – köszönt boldogan, hogy lát. Hugónak szinte minden érzelem kiült az arcára, így könnyű volt olvasni a gondolataiban. – Ezt meg hogy érted?

– Úgy tűnik, ezek a színésznők az eseteid.

Az ajtó felé pillantott, aztán ismét rám.

– Vagy inkább én vagyok az ő esetük.

– Átverés – mondom becsukva magam mögött a kocsi ajtaját.

– Tudom. Jack Nicholson az esetük.

Kellemetlenül összerándul a gyomrom. Hugo ismerte Nancy Meyerst.

– Kezd olyan érzésem lenni, mintha mi lennénk a várakozó szülők.

– Először is: nem kérek szülői szerepet. Másodszor: ma nem azért jöttem, hogy bárkit is fuvarozzak. Mi több, le kell lépnem, mielőtt vége az órának. Cassandra kurvára utál.

– Te most szórakozol – mondom fapofával.

– Vicces vagy.

– Akkor miért jöttél?

Hugo levette a lábát a kerékről, aztán felállt.

– Nyilván azért, hogy lássalak.

Felhorkantam, mire kikerekedett a szeme.

– Nem hiszem.

– Pedig így van – bólintott.

Jól nézett ki. Magas volt, sötét hajú. Sármos, jól öltözött, egyértelműen sikeres. Viszont olyan egyértelműen áradt belőle az arrogancia, mint a parfümillat. Márpedig az arrogancia pillanatok alatt utálatossá teszi az embert. Nem érdekelt. Ráadásul nem találtam papírt vele kapcsolatban. Se nevet, se időtartamot…

– Megtisztelsz, bár szerintem nem vagyok az eseted.

– Miből gondolod?

– Csak hidd el, ha mondom!

– Elhiszem, de azért kíváncsi vagyok.

Dionte kijött. Egyedül volt.

– Még tart az óra, de Tracy elengedett. Helló, haver! – köszönt oda Hugónak.

– Hellóka!

– Nem akartam őket megvárakoztatni. Julie ki nem állhatja, ha késem.

Dionte Sullivan felé fordult.

Hugo odajött, hogy kinyissa nekem az ajtót. Beültem, mire az ablakra támasztotta a kezét, és becsukta az ajtót.

– Szerintem vicces vagy. És szexi – tette hozzá lehajolva. Éreztem, hogy elpirulok, de ügyet sem vetettem rá. – Megadod a számod? – kérdezte a telefonját lóbálva.

Az utasülésen helyet foglaló Diontéra néztem, aki a szövegkönyvet olvasta, és úgy tett, mintha nem hallaná a párbeszédet, holott nyilván hozzá is eljutott minden szó.

– Én nem vagyok olyan, mint a többiek.

Hugo összevont szemöldökkel nézett rám.

– Tudom.

Beindítottam a motort, mire Hugo hátralépett.

– Figyelj! Várj! A fenébe! Úgy tűnik, kaptál egy cédulát.

Levette a papírt a szélvédőről, aztán felém nyújtotta.

Kinyitottam, és a testemmel takartam a feliratot. Hugo, három hónap.

Nem tudtam, hogy megkönnyebbülést, vagy inkább haragot érzek. Utoljára négy évvel azelőtt volt egy fél évig tartó, komoly kapcsolatom, utána viszont kénytelen voltam hosszú hétvégékkel beérni.

De aztán ott állt ő. A kilencven nap kezdetén.

A telefonjára mutattam.

– Add ide! – szóltam.

Negyedik fejezet

Mire odaérek, Hugo már a kültéri asztalok egyikénél ücsörög. A Santa Monica Boulevardon lévő Laurel Hardware-be lépve intek a hosztesznek, lemegyek a lépcsőn, egyenesen a hátsó teraszra. Nagyon szép hely. Körös-körül mindenütt asztalok, a világításról pedig a fákról lecsüngő fények gondoskodnak. Kellemes, vidám helyiség, az étel pedig mennyei. Minikelbimbó, pirított rizs kacsahússal, és a legfinomabb serpenyőben sült lazac, amit valaha ettem.

Arra számítok, hogy Natalie is itt lesz, helyette három férfit látok az asztalnál. Egyiküket felismerem, ő ennek a csodálatos étteremnek a vezetője.

– Hát itt vagy! – állapítja meg Hugo. – Nagyszerű!

Előrehajol, hogy megpusziljon.

– Daph! Bemutatom Sergiót és Irwint. Pault már ismered. – Az étteremvezető felé biccent, én pedig integetek neki. – Fiúk! Ő Daphne.

Leülök. Hugo rendel nekem egy tequila koktélt. Általában ezt iszom munka után, ahogy ezúttal Hugo is.

– Megyünk – jelenti ki Irwin. – Figyelj, Hugo! Ha beszélsz Alexandrával és rábólint, mi is átgondoljuk.

Hugo biccent.

– Szerintem nagyon jó lehetőség, fiúk.

– Majd szólj! – mondja Sergio, aztán felém fordul. – Örültem a találkozásnak.

– Úgyszintén.

Elválnak útjaik, Paul visszamegy dolgozni.

– A Sunset 820-ról beszélnek?

– Igen. Maradtak még egy napot, hogy ma körbe tudják járni. Lemondtam a vacsorát Natalie-val. Rohadtul meg akar ölni.

– Hol itt az újdonság?

Hugo jelentőségteljes pillantást vet rám.

– Ne kezdd! Nehéz napom volt.

– Azt hittem, hogy ez jó hír – mutatok abba az irányba, amerre a férfiak távoztak.

– Alexandra soha nem fog egyetérteni. Szerinte a kereskedelmi ingatlanok kora lejárt, és ezt a két fickó is tudja, csak játszanak velem.

Alexandra Hugo üzleti partnere, jó párszor találkoztam vele. Tengerésztisztből pénzügyi mogullá avanzsált, és valahogy arra is van ideje, hogy három gyereket neveljen. Amennyit tudok Hugo munkájáról, igyekszik meggyőzni a Sergióhoz és Irwinhez hasonló tehetős vállalkozókat, hogy drága épületek felvásárlásába fektessék a pénzüket abban a reményben, hogy az ingatlanpiac egy folyamatosan szárnyaló iparág. A Sunset 820 az új lehetőség.

– Na, milyen volt? – kérdezi.

Megkóstolom az italt. Erős. Pedig nem vagyok kispályás. Már két margarita koktélt ittam, így kellemesen felélénkültem.

– Más.

Hugo hátradől, a mellette lévő üres szék karfájára teszi a kezét.

– Az mit jelent?

– Nem volt időintervallum a papíron.

Hugo az egyetlen, aki tud erről a furcsa szerelmi életről, az univerzum különös anomáliájáról, amelynek egyszerre vagyok befogadója és résztvevője.

– Marhaság.

– Komolyan mondom.

Érzem, hogy a torkomban dobog a szívem. Eddig bele sem gondoltam, hogy ez mit jelent, legalábbis nem teljesen. Még nem.

Hugo arcán egyszerre látok meglepődést és zavarodottságot, és valami olyat, amit nem akarok értelmezni.

– Hú!

– Igen. Hú! Nagyszerű pasasnak tűnik. A neve Jake. Televíziós vezető a Warner Brothers-nél.

– Hát persze.

Hugo minden szórakoztatóiparban dolgozó embert lassúnak tart. „Az az iparág olyan emberekből áll, akiket tizenegy és négy óra között szinte lehetetlen elérni, mégis azt hiszik, rajtuk áll vagy bukik a világbéke.”

– Hé! Nyugalom! – mondom felé mutatva.

– Szerinted ez mit jelent?

– Csak egyetlen dologról lehet szó – vonom meg a vállam.

Hugo bólint.

– Azt hittem, ha ez bekövetkezik, talán az lesz odaírva, hogy negyven év.

Iszom még egy kis tequilát.

– Szerintem nincs második házasság.

– Nem volt időintervallum. Vagyis örökre szól?

Megköszörülöm a torkom.

– Vagy amíg lejár az időnk. Attól függ, honnan nézed.

– Igazán felemelő – mondja előrehajolva, majd feltartja a poharát. Skót whiskyt iszik, vagy írt, fogalmam sincs. Soha nem tudtam megkülönböztetni a kettőt.

– Szereted őt, Daph? Úgy értem, őt képzelted el magadnak?

Elgondolkodom. Középiskolás koromig fel sem tűnt, hogy nem véletlenül kapom ezeket a cédulákat. A harmadik után viszont egyértelművé vált, hogy tényleg azt jelenti, ami oda van írva. Visszanézve mindig meglepődtem, de továbbra is vágytam a sírig tartó szerelemre. Szerettem volna megtalálni a hozzám illő társat, az én mosolygós férjemet. Láttam magam fehér, tüll ruhában csipkefátyollal, és elképzeltem a férfit, aki kedves, vonzó, és a szüleim is szeretik. Végül is, miért ne?