Borító

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Galbraith: Troubled Blood

First published in Great Britain in 2020 by Sphere

Fordította: Nagy Gergely

Versfordítások: Vachter Ákos

A könyvet tervezte: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © J.K. Rowling 2020

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2021

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2021

Az illusztrációkat a szerző készítette.

A szerző fenntartja morális jogait.

Ennek a könyvnek minden szereplője és történése (az egyértelműen közismerteken kívül) fiktív, valódi emberekhez (élőkhöz vagy holtakhoz) való esetleges hasonlóság kizárólag a véletlen műve.

Minden jog fenntartva.

Tilos e kiadvány bármely részét bármilyen formában vagy módon reprodukálni, tárolni, közreadni a kiadó előzetes, írásbeli engedélye nélkül, továbbá más kötésben vagy borítóval forgalomba hozni, mint az eredeti, és ugyanezen feltételek életbe lépnek minden további vásárló esetében is.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-120-6

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Barbara Murray-nek,
aki egyszerre dolgozik szociális munkásként,
a Munkások Oktatási Társulásában, tanárként,
ugyanakkor feleség, anya, nagymama is,
elképesztő bridzsjátékos,
és
a világ legjobb anyósa.

Biz ők keresték mindenütt nyomát,

a hírét, s hogy hazája hol terült;

De mit se leltek. S az, mit sorsa szült,

a sok kemény s reménytelen csapás,

hogy kedvesét elhagyni kényszerült,

hosszú mese…

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő{1}

Ha nem így lenne, akkor valahol valami semmivé válva eltűnne, ami matematikailag abszurdum.

ALEISTER CROWLEY:

Thoth könyve{2}

ELSŐ RÉSZ

Aztán a vidám nyár jött díszesen…

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

(KÁROLYI AMY FORDÍTÁSA)

1

Biz ily volt ő, kiről mesém sugall,

az igazság lovagja, Artegall…

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

– Te is cornwalli vagy, itt születtél, itt nevelkedtél! – jelentette ki Dave Polworth ingerülten. – A Strike nem is a rendes neved! Igazából Nancarrow-nak kéne hívjanak. Most komolyan azt akarod mondani, hogy angolnak mondanád magad?

A Victory kocsma annyira megtelt ezen a kellemesen meleg augusztusi estén, hogy a vendégek tömege már kint hömpölygött előtte, az öbölhöz levezető széles kőlépcsőkön. Polworth és Strike egy sarokasztalnál üldögéltek, hogy néhány pint sörrel megünnepeljék Polworth harminckilencedik születésnapját. Már húsz perce a cornwalli nacionalizmus volt a téma, bár Strike-nak ez sokkal több időnek tűnt.

– Mondanám vajon, hogy angol vagyok? – gondolkodott el hangosan. – Nem, inkább azt, hogy brit.

– Menj már a picsába! – háborodott fel Polworth. – Dehogy mondanád! Csak fel akarsz húzni!

Ránézésre a két barát egymás szöges ellentétének tűnt. Polworth alacsony volt és szikár, mint egy zsoké, a bőre napszítta, az arca máris ráncos, leégett fejbőre át is látszott a ritkuló haján. A pólója gyűrött, mintha csak a padlóról kapta volna fel, vagy a mosott ruhák közül a kosárból, a farmere pedig szakadt. A bal alkarján Szent Pirán fekete-fehér keresztjét ábrázoló tetoválás, jobb kezén pedig jókora sebhely, amelyet egy cápával való találkozásakor szerzett.

Barátja, Strike meg úgy nézett ki, mint egy rossz formában lévő bokszoló; egyébként valóban az is volt. Nagydarab, jóval 180 centi fölött, az orra kissé ferde, sötét, sűrű haja göndör. Neki nem volt tetoválása, és a sűrűn növő szakálla miatt folyamatosan borostás képe ellenére volt benne valami olyan ápolt, alapvetően összeszedett, amiből sugárzott, hogy valaha rendőr vagy katona lehetett.

– Te itt születtél! – ragaszkodott az igazához Polworth. – Szóval cornwalli vagy!

– Az a baj, hogy ezzel az erővel te meg birminghami.

– Na, tényleg menj a picsába! – kiáltott fel Polworth, immár valóban sértetten. – Két hónapos korom óta vagyok itt, anyám meg egy Trevelyan! Ez identitás kérdése, azé, hogy itt mit érzel! – Azzal a mellkasára csapott a szíve fölött. – Anyám családja évszázadok óta van Cornwallban…

– Ja, hát a vér és föld nekem sosem volt a…

– Hallottad, mi volt a legutóbbi felmérésnél? – torkolta le Polworth. – „Mely etnikumból származik Ön?”, ez volt a kérdés, és a válaszadók fele, érted, fele, azt ikszelte, hogy „cornwalli”, nem azt, hogy „angol”. Óriási növekedés!

– Remek – felelte Strike. – És mi lesz legközelebb, lehet majd azt is ikszelni, hogy „dumnoniai” meg hogy „római”?

– Na, csak beszélj ilyen kibaszottul leereszkedően – nézett rá Polworth –, meglátod, mire lesz jó! Túl sokat voltál te a kibaszott Londonban, öreg… Semmi baj azzal, ha az ember büszke rá, honnan származik. Semmi baj azzal, ha a helyi közösségek vissza akarnak szerezni egy kis hatalmat Westminstertől. A skótok fognak ebben elöl járni jövőre, meglátod! Amikor majd függetlenednek, na, az lesz a jel! Akkor az országban mindenütt beindulnak majd a kelta származásúak! Na, kérsz még egyet? – tette hozzá, és Strike üres pohara felé intett.

Strike azért jött el a kocsmába, mert egy kis enyhülésre vágyott a feszültségből, az aggodalomból, nem pedig azért, hogy a cornwalli politikáról hallgasson dühödt kiselőadást. Polworth tizenhat éves korában lépett be a Mebyon Kernow nevű nacionalista pártba, és úgy tűnt, a legutóbbi találkozásuk óta eltelt nagyjából egy év alatt még szorosabbra fűzte velük a szálakat. Dave általában úgy meg tudta nevettetni Strike-ot, mint szinte senki más, de a cornwalli függetlenség ügyében nem ismert tréfát; Strike-ot viszont nagyjából annyira izgatta ez a téma, mint a rövidáru vagy a vonatmegfigyelés. Egy pillanatra átfutott az agyán, ne mondja-e azt, hogy vissza kell mennie a nagynénjéékhez, de ez a kilátás legalább annyira nyomasztónak tűnt, mint tovább hallgatni a barátja mérges tirádáit az olyan szupermarketek ellen, akik nem voltak hajlandóak rátenni Szent Pirán keresztjét a cornwalli eredetű termékekre.

– Aha, köszi – mondta, és átnyújtotta Dave-nek az üres poharát. Az elindult a pulthoz, és közben számos ismerősének köszöngetett jobbra-balra.

Most, hogy egyedül maradt az asztalnál, Strike szórakozottan végignézett a kocsmán, amelyet mindig is az igazi törzshelyének tartott. Az évek során változott ugyan valamennyit, de még mindig felismerhetően ugyanaz a hely volt, ahol tinédzserkoruk végén találkozgattak a cornwalli barátaival. Fura kettősséget érzett – hogy ott van, ahová tartozik, és ahová sosem tartozott –, egyszerre erős otthonosságot és kívülállást.

Ahogy a tekintete céltalanul ugrált a fapadlóról a falon függő hajós nyomatokra, Strike hirtelen azon kapta magát, hogy egyenesen egy nő nagy, szorongó szemébe néz, aki a pultnál állt egy barátnőjével. Hosszúkás, sápadt arca volt, sötét, vállig érő hajában már ősz szálak is látszottak. Strike nem találta ismerősnek, de az utóbbi egy órában már észrevette, hogy egyes helyiek a nyakukat nyújtogatva nézegetik, vagy igyekeznek elkapni a pillantását. Strike félrenézett, előhúzta a telefonját, és úgy tett, mintha üzenetet írna.

Az ismerőseinek remek okuk volt beszélgetni vele, ha a hajlandóság legkisebb jelét is mutatta, mert St. Mawesban, úgy tűnt, mindenki tudja, hogy a nagynénjénél, Joannál előrehaladott petefészekrákot diagnosztizáltak tíz nappal azelőtt, és erre Strike, a féltestvére, Lucy, és Lucy három gyereke rögtön siettek Joanékhoz, hogy ahogy csak lehet, támogassák. Strike már egy hete válaszolgatott kérdésekre, fogadta az együttérzést, és udvariasan elutasította a felajánlott segítséget, valahányszor csak kimerészkedett a házból. Elege volt már abból, hogy hányféleképpen lehet elmondani: „igen, úgy néz ki, végstádium, és igen, elég szar ez mindannyiunknak”.

Polworth most átnyomakodott a tömegen, vissza az asztalhoz, kezében két újabb pinttel.

– Itt van, tessék, Diddy – mondta, és visszaült a bárszékére.

Strike-nak ez a régi beceneve nem ironikus utalás volt a méretére, mint a legtöbben gondolták, hanem a cornwalli „didicoy” szóból származott, ami cigányt jelentett. Strike el is lágyult kicsit a hallatán, mert ez az eszébe juttatta, miért is Polworth a legrégebbi, legkitartóbb barátja.

Harmincöt éve Strike féléves csúszással kezdett járni a St. Mawes-i általános iskolába; szokatlanul nagydarab volt a korához képest, és a kiejtése is hallhatóan kilógott a helyiek búgó beszédéből. Bár Cornwallban született, az anyja gyorsan magával vitte, amint rendbe jött a szülés után, és a csecsemővel a karjában eltűnt az éjszakában, vissza a londoni életbe, amelyet úgy szeretett, lakásról foglaltházra és buliból buliba járva. Négy évvel Strike születése után az anyja ismét visszatért St. Mawesba a fiával és az újszülött Lucyvel, majd kora hajnalban megint lelépett, ezúttal otthagyva Strike-ot és a kis féltestvérét.

Hogy pontosan mit is írt Leda abban az üzenetben, amit a konyhaasztalon hagyott, Strike sosem tudta meg. Minden bizonnyal ideiglenesen nehézségei adódtak a szállásadójával, vagy barátjával, vagy talán valami zenei fesztivál volt, amire feltétlenül menni akart: nehéz mindig pontosan azt csinálni, amit az ember akar, ha két gyerek lóg a nyakában. Akármi is volt az oka az egyre hosszabbra nyúló távollétének, Leda sógornője, Joan, aki éppoly konvencionális és rendszerető volt, mint amilyen állhatatlan és kaotikus Leda, vett Strike-nak egyenruhát, és beíratta a helyi iskolába.

A többi négy és fél éves csak nézett, amikor bemutatták az osztálynak. Néhányan kuncogni kezdtek, amikor a tanárnő megmondta a nevét: Cormoran. Strike aggódott az egész „iskoladolog” miatt, mert biztosan emlékezett, hogy az anyja azt mondta, otthon fogja tanítani. Próbált szólni Ted bácsinak, hogy szerinte az anyja nem akarná ezt, de Ted, bár rendesen nagyon is megértő volt, most határozottan kijelentette, hogy márpedig iskolába kell járnia, így hát járt, a sok fura kiejtésű ismeretlennel együtt. Strike sosem volt egy sírós gyerek, de ekkor úgy ült a régi redőnyös íróasztalnál, mintha egy alma méretű gombóc lenne a torkában.

Hogy Dave Polworth, a legkisebb fiú az osztályban, miért is döntött úgy, hogy összebarátkozik az új gyerekkel, arra még Strike sem kapott soha magyarázatot. Nem lehetett azért, mert megijedt, mekkora: Dave két legjobb barátja jókora halászgyerek volt, és Dave egyébként is nagy verekedő hírében állt, akinek lendülete épp fordítottan arányos a magasságával. De az első nap végére Polworth barátja és nagy képviselője is lett Strike-nak, és magára vállalta, hogy az osztálytársaiknak jól a fejébe verje, miért is kell tisztelniük az új fiút. Strike születésére nézve cornwalli, az életmentő Ted Nancarrow unokaöccse, fogalma sincs, hol az anyja, és nem az ő hibája, hogy hülyén beszél.

Strike nagynénje persze örült neki, hogy az unokaöccse egy egész hétig itthon volt, és bár Strike másnap reggel már indulni szándékozott haza, Joan még így, betegen is gyakorlatilag kidobta a házból, hogy menjen csak el a „kis Dave” születésnapját megünnepelni este. Joan rettentő nagyra becsülte a régi kötelékeket, és nagyon örült neki, hogy Strike és Dave Polworth ennyi év után még mindig jó barátok. Ez a barátság is bizonyította a szemében, hogy igaza volt, amikor a mihaszna anyja elképzeléseinek ellenében is elküldte Strike-ot az iskolába, és hogy az unokaöccse valódi otthona Cornwall, akármennyit is járt-kelt a világban azóta, annak ellenére is, hogy most is Londonban él.

Polworth nagyot kortyolt a negyedik pintjéből, majd a válla fölött gyorsan hátrapillantott a sötét hajú nőre meg a szőke barátnőjére, akik még mindig Strike-ot figyelték.

– Hülye jöttmentek!

– Na és mi lenne a kerteddel turisták nélkül? – kérdezte Strike.

– Kafa lenne! – vágta rá rögtön Polworth. – Egy csomó helyi jön be, és csomóan aztán vissza is jönnek megint.

Polworth nemrég felmondott a vezetői állásában egy bristoli mérnöki irodánál, hogy egy nagy közkertben dolgozzon főkertészként, nem messze a tengerparton. Tapasztalt búvár volt, ügyes szörfös, a Vasember-versenyek örökös résztvevője: gyerekkora óta hajthatatlanul, nyughatatlanul hajszolta a fizikai fáradalmakat, s ezen sem az idő, sem az irodai munka nem változtatott.

– Akkor nem bántad meg? – érdeklődött Strike.

– Hát kurvára nem! – felelte lelkesen Polworth. – Muszáj volt már, hogy megint a két kezemmel dolgozzak valamit. Hogy kint legyek a szabadban. Jövőre negyven leszek, most vagy soha!

Polworth úgy pályázta meg az állást, hogy a feleségének nem is szólt, mire készül. Mikor aztán megkapta, felmondott a munkahelyén, és hazament mindent kész tényként bejelenteni a családnak.

– És már Penny is megbékélt? – kérdezte Strike.

– Még most is hetente egyszer el akar válni – válaszolt közömbösen Polworth. – De jobb volt kész tényként megmondani neki, mint öt évig vitatkozni az egész hülyeségen. És minden remekül alakult. A gyerekek imádják az új sulit, Penny cége belement, hogy áthelyezzék a Nagy Városba. – Ez alatt Polworth Trurót értette, nem Londont. – Tök boldog. Csak nem akarja bevallani.

Strike azért kételkedett ebben. Az, hogy a kellemetlen tényekről nem vett tudomást, Polworthnél együtt járt azzal, mennyire szerette a kockázatot és a nagy romantikus ügyeket. Csakhogy Strike-nak volt elég baja, nem kellett neki, hogy még a barátja gondjaiért is aggódjon, ezért felemelte a sörét, és remélve, hogy ezzel eltereli Polworth figyelmét a politikáról, azt mondta:

– Hát, sok boldog szülinapot, öreg!

– Köszi! – emelte meg a korsóját az is. – Na és mit gondolsz, van esélye az Arsenalnak? Be fognak jutni?

Strike vállat vont. Attól félt, ha nekiállnak arról beszélni, mennyi esélye van az ő londoni csapatának bejutni a Bajnokok Ligájába, akkor a cornwalli hazafisághoz fognak visszakanyarodni.

– Na és a szerelmi életed? – próbálkozott valami mással Polworth.

– Olyanom nincs – vágta rá rögtön Strike.

Polworth elvigyorodott.

– Joanie mindig azt mondja, szerinte az üzlettársad mellett fogsz kikötni. Az a Robin nevű csaj.

– Tényleg? – kérdezett vissza Strike.

– Egy csomót beszélt erről, amikor náluk jártam, az előző előtti hétvégén. Amikor a kábeltévés dobozt megszereltem.

– Nem is mondták, hogy megszerelted! – nézett fel Strike, és megint emelte poharát Polworthre. – Hát ez nagyon kedves volt tőled, köszi, öreg!

Ha azt hitte, ezzel leszerelheti a barátját, nagyot tévedett.

– De nemcsak ő, mindketten, Joan és Ted is – folytatta az. – Mindketten azt mondják, hogy Robin lesz a vége.

És amikor Strike nem szólt semmit, még tovább erőltette:

– De akkor nincs semmi?

– Nincs – felelte Strike.

– Hogyhogy? – nézett rá megint vigyorogva Polworth. Akárcsak a cornwalli függetlenség ügyében, Strike itt sem volt hajlandó magáévá tenni az egyértelműen vonzó célt. – Hát jól néz ki! Láttam az újságban. Jó, lehet, hogy nem annyira, mint Lady Buggyant. – Polworth réges-rég adta ezt a nevet Strike exmenyasszonyának. – Na de másrészről meg legalább nem egy kibaszott bolond picsa, Diddy! Vagy igen?

Strike nevetett.

– Lucy bírja – folytatta Polworth. – Azt mondja, tökéletesek lennétek együtt.

– Te mikor beszélgettél Lucyvel az én szerelmi életemről? – kérdezett vissza Strike, immár egy árnyalatnyit kevésbé kedélyesen.

– Úgy egy hónapja – mondta Polworth. – Lejött a fiúkkal hétvégére, mi meg áthívtuk őket grillezni.

Strike ivott egy kortyot, és nem mondott semmit.

– Azt mondja, remekül kijöttök egymással. – Polworth figyelmesen várta a reakciót.

– Hát igen, remekül – bólintott Strike.

Polworth nem szólt, felhúzott szemöldökkel, várakozón nézett.

– De ez elcseszne mindent – szólalt meg végül Strike. – Nem kockáztatom a nyomozóirodát.

– Értem – felelte Polworth. – De azért már eszedbe jutott?

Rövid szünet következett. Strike odafigyelt rá, hogy ne nézzen a sötét hajú nőre meg a barátnőjére, akik (biztos volt benne) épp róla beszéltek.

– Hát lehet, hogy voltak olyan pillanatok – vallotta be –, hogy megfordult a fejemben. De hát Robin épp egy ronda válásban van, és így is a fél életünket együtt töltjük, és nagyon jó így, hogy az üzlettársam.

Tekintettel régi barátságukra, arra, hogy a politikán már összekaptak, meg hogy Polworthnek születésnapja volt, Strike igyekezett nem mutatni, hogy bosszantja ez a kérdezősködés. Minden házasságban élő ember, akit csak ismert, láthatólag kétségbeesetten próbált mindenki mást is a házasság felé terelni, akármilyen rossz fényt is vetett ő maga erre az intézményre. Polworthék például úgy tűnt, folyamatos és kölcsönös ellenségeskedésben élnek. Penny többször hivatkozott a férjére úgy, hogy „az a pöcs”, mint a nevén, és Polworth is számos estén szórakoztatta már a baráti kört olyan esetek részletes elbeszéléseivel, amikor a felesége ellenében, vagy egyenesen tiltakozása ellenére, sikerült olyasmit csinálnia, amit ő inkább akart vagy ami őt inkább érdekelte. Úgy tűnt, mindketten a saját nemük társaságában érzik magukat legjobban, legkényelmesebben, és azon néhány alkalommal, amikor Strike-ot otthon látták vendégül, az esték mindig ugyanazt a mintát követték: természetes módon váltak el egymástól a férfiak és a nők, az egyik csapat a ház egyik sarkában gyűlt össze, a másik egy másikban.

– Na és mi lesz, ha Robin gyerekeket akar? – kérdezte Polworth.

– Szerintem nem akar – felelte Strike. – Szereti ezt a melót.

– Mind ezt mondják – legyintett Polworth. – Mennyi idős is most?

– Tíz évvel fiatalabb nálunk.

– Majd fog akarni gyereket – jelentette ki Polworth magabiztosan. – Mind akarnak. És a nőknél gyorsabban jön. Náluk ketyeg az óra.

– Hát, velem úgyse lenne gyereke, mert én meg nem akarok. És egyébként is, ahogy öregszem, egyre kevésbé érzem úgy, hogy a házasodós fajta lennék.

– Én is pont ezt gondoltam, öreg – jegyezte meg Polworth. – De aztán rájöttem, hogy rosszul közelítem meg. Meséltem már, hogy volt, nem? Hogy hogy kértem meg Penny kezét?

– Szerintem nem – nézett rá Strike.

– Sose meséltem azt a tolsztojos sztorit? – kérdezte Polworth, látható meglepetéssel.

Strike épp felemelte a poharát, hogy kortyoljon egyet, de most elképedve leengedte a szájától. Polworth, akinek mindig is vágott az esze, mint a borotva, de mélységesen lenézett minden olyan tudást, amit nem lehetett azonnal, praktikus módon felhasználni, iskolás koruk óta nem olvasott semmit, kizárólag gyakorlati kézikönyveket. Polworth félreértette a gesztust:

– Tolsztoj. Az egy író.

– Igen – bólintott Strike. – Köszi. De hogy jön Tolsztoj a…

– Hát most mondom! Akkor épp másodszorra is szakítottunk Pennyvel. Állandóan azzal jött, hogy jegyezzem el, én meg nem nagyon akartam. Szóval épp egy kocsmában ültem, Chris haveromnak meséltem, mennyire elegem van, hogy folyton csak a gyűrűvel jön… emlékszel Chrisre? Nagydarab gyerek, selypít. Találkoztatok Rozwyn keresztelőjén. Mindegy, szóval volt ott a pultnál egy idősebb csávó, berúgva, egyedül, kicsit ilyen piperkőc a kordzakójával, meg hullámos hajával, és az igazat megvallva zabos is voltam rá, mert láttam, hogy hallgatózik, szóval megkérdeztem, mi a faszt néz, mire ő egyenesen a szemembe néz, és azt mondja: „Terhet vinni, s közben a kezeddel is csinálni valamit, akkor lehet csak, ha a teher a hátadra van kötve. Ez a házasság. Ezt éreztem én, amikor megnősültem. A kezem egyszeriben szabaddá vált. De ha házasság nélkül cipeled a terhet, a kezed úgy teli lesz, hogy nem kezdhetsz semmit vele. Nézd meg Mazankovot, Krupovot. Nő miatt tették tönkre a pályájukat.”{3} Gondoltam, Mazankov meg Krupov biztos a barátai. Kérdeztem, mi a fasznak mondja ezt nekem. Erre ő, hogy ez idézet volt egy Tolsztoj nevű írótól. Elkezdtünk dumálni, és állítom neked, Diddy, ez ilyen sorsdöntő pillanat volt. Kigyulladt a kis villanykörte. – És Polworth a levegőre mutatott a kopaszodó feje mellett. – Amit mondott, attól teljesen tisztán láttam. A férfiak helyzetét, öreg! Ott vagyok csütörtök este, próbálkozom, hogy legyen kefe, aztán megyek haza megint egyedül, nulla pénzzel, és még szarrá is untam magam. Arra gondoltam, mennyi zsét szórtam el a pináért, meg mennyi fáradságot öltem bele, meg hogy tényleg pornót akarok nézni egyedül, negyvenévesen, és akkor jutott eszembe, hogy hát ez a lényeg. Erre való a házasság. Találok én jobbat, mint Penny? Hát élvezem én, hogy nyomom a szar dumát a csajoknak egy bárban? Pennyvel meg tök jól kijövünk. Lehetne sokkal-sokkal rosszabb. Nem néz ki épp szarul. Hát már várna otthon a kefe, nem?

– Milyen kár, hogy nem hallja – jegyezte meg Strike. – Erre most megint beléd szeretne!

– Én megráztam a kezét annak a piperkőc csávónak! – folytatta Polworth, Strike gúnyos közbeszólásáról tudomást sem véve. – Megkértem, hogy írja le nekem a könyv címét is. Kijöttem a kocsmából, fogtam egy taxit, és elmentem Pennyhez, dörömböltem az ajtón, fel is keltettem. Persze kurva dühös volt. Aszitte, azért jöttem, mert be vagyok rúgva, nem találtam jobbat, és csak dugni akarok. Mondtam neki, „nem, te hülye tyúk, hát azért jöttem, mert feleségül akarlak venni!” És meg is mondom, mi a címe a könyvnek – fejezte be Polworth. – Anna Karenina. – Azzal kiitta a sörét. – De szar.

Strike elnevette magát.

Polworth hangosan böfögött egyet, aztán az órájára pillantott. Mindig tudta, mi a megfelelő pillanat lelépni, és a hosszas búcsúzkodásra sem volt több ideje, mint az orosz irodalomra.

– Na, nekem mennem kell, Diddy – mondta, és felállt. – Ha fél tizenegy előtt hazaérek, lesz szülinapi szopás! Na és pont ezt mondom, öreg, pont ezt!

Strike vigyorogva megrázta a kezét. Polworth még a lelkére kötötte, mondja meg Joannak, hogy üdvözli, és hogy hívja fel, ha legközelebb itthon lesz, aztán a tömegen keresztül kinyomakodott a kocsmából, és eltűnt.

2

A szív, amely csak szúr, ím elcsitúlt,
midőn reá remény sugára hullt…

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

Strike még mindig Polworth sztoriján vigyorgott, amikor észrevette, hogy a pultnál álló sötét hajú nő nagyon úgy néz ki, hogy oda akar jönni hozzá. A szemüveges, szőke barátnője mintha próbálta volna lebeszélni erről. Strike kihörpintette a sörét, eltette a tárcáját, ellenőrizte, hogy a zsebében van-e a cigarettája, és a falnak támaszkodva felállt, gondosan ügyelve az egyensúly megtalálására, mielőtt megpróbálna elindulni. A műlába időnként nem volt hajlandó rendesen működni négy pint után. Miután megbizonyosodott róla, hogy tökéletesen talpon tud maradni, megindult a kijárat felé, mosoly nélkül odabólogatott annak a néhány helyinek, akit nem lehetett sértődés nélkül nem észrevenni, és szerencsésen ki is ért a langyos sötétségbe anélkül, hogy bárki megállította volna.

A tengerpartra vezető széles, egyenetlen kőlépcsőkön még mindig rengetegen ittak és dohányoztak. Strike elindult, kerülgetve őket, és menet közben előhúzta a cigarettáját.

Balzsamos augusztusi este volt, a festői tengerparton még mindig turisták sétálgattak. Strike előtt tizenöt perces séta állt, vissza a nagynénjéék házához, ennek egy része meredek emelkedőn. Hirtelen ötlettel jobbra fordult, átment az úton, és a parkolót és a kompkikötőt a tengertől elválasztó magas kőfalhoz indult. Nekidőlve cigarettára gyújtott, és csak bámult ki a füstszerűen szürkés-ezüstös óceánra, és a sötétben ő is csak egy turistává változott, aki nyugodtan dohányozhat magában, nem kell kérdésekre válaszolnia a rákról; szándékosan halasztgatta, hogy visszatérjen a kényelmetlen kanapéra, ahol az utóbbi hat éjszakát töltötte.

Amikor megérkezett, közölték vele, hogy mint gyermektelen, egyedülálló férfi és volt katona, biztosan nem bánja, hogy a nappaliban kell majd aludnia, hisz „te aztán elalszol bárhol”. Joan nyilván azt a lehetőséget akarta kizárni, amit Strike a telefonban felvetett: hogy esetleg kivesz egy szobát egy kis szállóban, és nem kockáztatja, hogy a családtagok csurig töltik a házat. Strike ritkán látogatott ide, különösen a húgával és annak gyerekeivel egyidőben, Joan pedig a lehető legjobban ki akarta élvezni, hogy itt van; azt akarta érezni, hogy most megint ő a gondoskodó, a háziasszony, akármennyire is legyengítette az első kör kemoterápia.

Így hát a magas, nagydarab Strike, aki sokkal nagyobb örömmel aludt volna igazi tábori ágyon, minden este zokszó nélkül lehevert a csúszós szaténnal borított kemény lószőr kanapéra, hogy aztán minden reggel a kis unokaöccsei ébresszék, akik meg rendszerint megfeledkeztek a kérésről, hogy lehetőleg reggel nyolc után rohangáljanak csak a nappaliban. Jackben legalább annyi volt, hogy suttogva bocsánatot kérjen, amikor észrevette, hogy ismét felébresztette a nagybátyját. A legidősebb, Luke viszont nagy csattogással-kiabálással rohant le a keskeny lépcsőn minden reggel, és csak kuncogott, ahogy elszaladt Strike mellett, ki a konyhába.

Luke Strike vadonatúj fülhallgatóját is eltörte, bár a nyomozó úgy érezte, kötelessége úgy tenni, mintha ez egyáltalán nem lenne baj. Ez a legidősebb unokaöccse azt is viccesnek találta egy reggel, hogy kirohant a kertbe Strike műlábával, és az ablakon beintegetett vele. Amikor a fiú végre visszahozta neki, Strike (akinek már tele volt a hólyagja, de a meredek lépcsőn fél lábon nem tudott felugrálni a vécére) halkan úgy lehordta, hogy Luke a délelőtt nagy részében szokatlanul csendesen viselkedett.

Közben Joan minden reggel közölte Strike-kal: „jól aludtál!”, a kérdés legkisebb jele nélkül. Joannak egész életében szokása volt finom nyomással rávenni a családját, hogy azt mondják neki, amit hallani akart. Azokban az időkben, amikor Strike az irodájában lakott, és folyamatosan a csőd fenyegette (az igaz, hogy ezekről nem számolt be a nagynénjének és nagybátyjának), Joan nagy örömmel közölte vele a telefonban, hogy „annyira jól mennek a dolgaid!”, és Strike, mint mindig, úgy érezte, szükségtelen kötözködés lenne ellentmondania ennek az optimista kijelentésnek. Miután a lábszárát elvesztette Afganisztánban, Joan könnyekkel küszködve állt ott a kórházi ágya végében, míg ő morfiumködben lebegve igyekezett koncentrálni; „de legalább kényelmes neked itt”, közölte Joan. „Nincsenek fájdalmaid.” Strike szerette a nagynénjét, hiszen gyerekkora jelentős részében igazából ő nevelte, de ha hosszabb időt kellett a társaságában töltenie, úgy érezte, megdermed, megfullad. Kimerítette, ahogy Joan a társasági élet hamisságának fenntartásához ragaszkodott, a kényelmetlen tényekről pedig nem is vett tudomást, csak letagadta őket.

Valami megcsillant a vízben – áramvonalas ezüsttest és két koromfekete szem: egy fóka forgolódott lustán lent alatta. Strike nézte, ahogy forog a vízben, azon gondolkodott, vajon látja-e őt az állat is, és saját maga számára is megmagyarázhatatlan módon gondolatai visszatértek a nyomozóirodájára és a társára.

Nagyon jól tudta, hogy Polworthnek nem mondta el a teljes igazságot a Robin Ellacott-tal való kapcsolatáról, hiszen végül is ehhez senkinek semmi köze. Az igazság pedig az volt, hogy az érzései közt akadtak olyan árnyalatok, bonyodalmak is, amelyeket inkább nem vizsgált meg közelebbről. Például, ha egyedül volt, unatkozott vagy rossz kedve volt, gyakran szerette volna az ő hangját hallani.

Az órájára nézett. Robin ma szabadnapos, de azért van még egy kis esély, hogy esetleg ébren lehet, és még ürügye is lenne üzenetet küldeni: Saul Morrisnak, a legújabb külsős alvállalkozójuknak ki kell fizetni a havi költségeit, és erre vonatkozóan Strike nem hagyott utasítást az irodában. Ha most küld egy üzenetet Morrisról, könnyen lehetséges, hogy Robin visszahívja, és megkérdezi, hogy van Joan.

– Elnézést… – szólalt meg egy ideges női hang mögötte.

Strike-nak hátra sem kellett fordulnia, úgy is tudta, hogy ez a sötét hajú nő lesz a kocsmából. London környéki kiejtést hallott a hangjában, és pontosan azt a mentegetőzéssel kevert izgalmat, amit általában olyanoknál szokott, akik a nyomozói sikereiről akarnak vele beszélni.

– Igen? – fordult oda felé.

A nővel kijött a szőke barátnője is. Vagy az is lehet, gondolta Strike, hogy nem is csak barátnők. Valami meghatározhatatlan közelség fűzte őket egybe, és mindketten negyven körül lehettek. Farmert és pólót viseltek, és különösen a szőkében látott valami viharvert szikárságot is, ami túrázással vagy biciklizéssel töltött hétvégékre utalt. A legtöbben „csinos” nőnek nevezték volna, ami azt jelentette, mindennapi arca van. Az arccsontja magas, az orrán szemüveg, haját lófarokba fogta össze, és így még szigorúnak is tűnt.

A sötét hajú nő alacsonyabb volt nála. Hosszúkás arcában halványan izzott a két nagy, szürke szeme. Valami intenzitás, szinte már fanatizmus sugárzott belőle a félhomályban, mint egy középkori mártírból.

– Ön… ön ugye Cormoran Strike? – kérdezte.

– Igen – felelte Strike gondosan közömbös hangon.

– Ó! – sóhajtott fel a nő, és izgatott kis kézmozdulatot is tett. – Hát ez… hát ez annyira fura! Gondolom, valószínűleg nem szeretné, hogy… elnézést, hogy megzavartam, tudom, hogy most nem dolgozik – és idegesen felnevetett –, de… Egyébként a nevem Anna, és… azon tűnődtem… – vett nagy levegőt –, hogy beszélhetnék-e önnel az anyámról.

Strike nem szólt semmit.

– Mert eltűnt – folytatta Anna. – A neve Margot Bamborough. Körzeti orvos volt. Egy este végzett a munkájával, kisétált a rendelőből, és azóta senki se látta.

– A rendőrséget értesítette már? – kérdezte Strike.

Anna furán felnevetett.

– Ó, persze… úgy értem, tudtak róla… nyomoztak is. De végül nem találtak semmit. Ez az egész eltűnés – tette hozzá – 1974-ben történt.

A sötét víz csobogott kicsit a köveken, és Strike mintha még a nedves orrát fújó fókát is hallotta volna. Három részeg fiatal csalinkázott el mellettük a kompkikötő felé. Vajon tudják, gondolta Strike, hogy az utolsó komp már hatkor elment?

– Én csak… – folytatta a nő sietve –, mármint hogy… múlt héten… elmentem egy médiumhoz.

Ó, bassza meg, gondolta Strike.

Nyomozói pályafutása során időnként összefutott már paranormális információforrásokkal, és a megvetésen kívül nem érzett semmit sem irántuk: ezek piócák, gondolta, akik a megzavarodott, kétségbeesett emberek pénzét szipkázzák el.

Motorcsónak jött pöfögve a vízen, a hangja darabokra zúzta az éjszakai csendet. Nyilván ez volt, amihez a három részeg srác igyekezett. Rögtön nevetgélni is kezdtek, és oldalba böködték egymást a közeledő tengeribetegség gondolatára.

– A médium azt mondta, hogy kapok „vezetést” – folytatta Anna. – Azt mondta: „ki fogja deríteni, mi történt az édesanyjával. Kap vezetést, és követnie kell. Nagyon hamar nyilvánvaló lesz, merre kell mennie.” Szóval, amikor az előbb megláttam a kocsmában… Cormoran Strike, a Victoryban! Akkor az olyan hihetetlen egybeesésnek tűnt, és azt gondoltam… azt gondoltam, muszáj önnel beszélnem.

Lágy szellő borzolta Anna ősszel tarkított sötét haját.

– Gyere, Anna, menjünk! – szólalt meg határozottan a szőke.

Át is karolta a másik nőt. Strike jegygyűrűt látott csillanni a kezén.

– Elnézést, hogy megzavartuk! – fordult hozzá a szőke.

Azzal finoman próbálta elkormányozni a társát Strike felől. Az szipogva hozzátette:

– Elnézést, én… valószínűleg túl sok bort ittam.

– Várjanak!

Strike gyakran haragudott erre a javíthatatlan késztetésre magában: a késztetésre, hogy kiderítsen valamit, hogy megvakarja, ami viszket, különösen, amikor fáradt volt és gondterhelt – mint ma este. De 1974 az ő születésének éve is. Margot Bamborough épp olyan rég nincs meg, mint amilyen rég ő itt van. Nem tudta fékezni magát: többet akart tudni róla.

– Nyaralni vannak itt? – érdeklődött.

– Igen – felelte a szőke. – Nos, van egy házunk Falmouthban is. De igazából Londonban élünk.

– Magam is megyek vissza épp Londonba holnap – mondta Strike. (Mi a lófaszt csinálsz?, kérdezte egy hang a fejében.) – De gondolom, be tudnék ugrani magukhoz Falmouthban holnap délelőtt, ha ráérnek.

– Komolyan? – Annának elállt a lélegzete. Strike ugyan nem látta, hogy könnyek is szöktek-e a szemébe, de biztosan úgy volt, ugyanis most letörölte őket. – Jaj, hát az remek lenne! Köszönöm. Köszönöm! Mindjárt megadom a címet.

A szőke nem tűnt valami lelkesnek a gondolatra, hogy megint találkozhat majd Strike-kal. De amikor Anna kotorászni kezdett a táskájában, ő is megszólalt:

– Hagyd, van nálam névjegy! – A farzsebéből tárcát húzott elő, és átnyújtott Strike-nak egy névjegyet. „Dr. Kim Sullivan, Brit Pszichológiai Társaságnál regisztrált pszichológus”, állt rajta, és alatta egy falmouthi cím.

– Remek – mondta Strike, és elrakta a névjegyet a saját tárcájába. – Nos, akkor holnap délelőtt találkozunk!

– Nekem lesz egy konferenciahívásom délelőtt – jegyezte meg Kim. – Tizenkettőre végzek. Vagy az önnek már túl késő?

A célzás félreérthetetlen volt: nem beszélhet Annával, csak az én jelenlétemben.

– Nem, az tökéletes – felelte Strike. – Akkor tizenkettőkor.

– Nagyon-nagyon köszönöm! – mondta Anna.

Kim Anna kezéért nyúlt, és a két nő magára hagyta Strike-ot. Nézte, ahogy elmennek egy villanyoszlop fénykörén keresztül, aztán visszafordult a tenger felé. A részeg fiatalokat szállító motorcsónak közben már el is pöfögött. Már csak apró pontnak látszott, eltörpült a széles öbölben, és fokozatosan a motor zaja is távoli búgássá halványult.

Strike egy pillanatra megfeledkezett róla, hogy üzenetet akart írni Robinnak. Rágyújtott egy második cigarettára, előhúzta a telefonját, és rákeresett Margot Bamborough-ra.

Két különböző fényképet dobott fel a keresés. Az első szemcsés portré volt egy vonzó, határozott arcú nőről, távol ülő szemekkel, hullámos, sötétszőke haja középen elválasztva. Széles galléros blúzt viselt egy ránézésre kötött felsőre véve.

A második képen ugyanaz a nő volt, csak fiatalabb korában és a híres Playboy-nyuszik fekete fűzőjében, a fején fekete nyuszifülek, a lábán fekete harisnya, hátul fehér nyuszifarok. A kezében egy tálca, azon talán cigaretták, úgy mosolygott a fényképezőgép lencséjébe. Mögötte ragyogó mosollyal egy másik fiatal nő állt ugyanilyen öltözékben; kicsit nagyobb fogú, teltebb, mint a karcsú barátnője.

Strike továbbgörgetett lefelé, míg rá nem bukkant Margot-é mellett egy híres névre:

…a fiatal doktornő és édesanya, Margaret „Margot” Bamborough, akinek 1974. október 11-ei eltűnése mutatott ahhoz hasonló jegyeket, ahogy Creed Vera Kennyt és Gail Wrightmant elrabolta.

Bamborough, aki a clerkenwelli Szent János orvosi rendelőben dolgozott, egy barátnőjével kellett volna találkozzon a helyi Három Királyok nevű kocsmában este hatkor. De nem érkezett meg.

Több szemtanú is látott egy kisebb fehér furgont a környéken száguldozni nagyjából akkor, amikor Bamborough-nak épp útban kellett volna lennie a találkozóra.

Bill Talbot felügyelő, aki Bamborough eltűnésének ügyében a nyomozást vezette, már a nyomozás korai szakaszától kezdve meg volt győződve róla, hogy a fiatal doktornő az akkor épp a London délkeleti részén tevékenykedő, ismert sorozatgyilkos áldozatául esett. Bamborough holttestének azonban semmi nyomát nem találták abban az alagsori lakásban, ahol Dennis Creed fogva tartott, megkínzott és megölt hét másik nőt.

Creed védjegye az volt, hogy áldozatai holttestét lefejezte…

3

De Britomartot zengje most a dal,
kalandjait, s mi nyomta hős szivét

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

Ha úgy ment volna a nap, ahogy tervezte, Robin Ellacott most az ágyában feküdt volna az Earl’s Court-i albérletében, felfrissülve egy hosszú fürdő után, a ruhák kimosva, és valami új regényt olvasott volna. Ehelyett az ősrégi Land Roverében ült, és a kellemesen langyos éjszaka dacára fázott, úgy ki volt merülve. Még mindig ugyanazt viselte, amit huszonnégy órával ezelőtt, reggel vett fel, és egy Pizza Express nagy kivilágított ablakát figyelte Torquay-ban. Az oldalsó tükörből sápadt arc nézett vissza rá, a pillanatnyilag fekete kötött sapka alá dugott vörösesszőke haját pedig épp ideje lett volna már megmosni.

Robin időről időre benyúlt egy zacskóba maga mellett, az anyósülésen, és evett belőle egy kis mandulát. Nagyon is könnyű volt a gyorskajából és csokoládéból álló étrendre áttérni, ha az ember megfigyeléses munkát végez, a szükségesnél gyakrabban nassolni – pusztán unalomból. Robin a barátságtalan munkarendje dacára igyekezett egészségesen étkezni, de a mandulát már rég nem érezte étvágygerjesztőnek, és már csak egy szelet pizzára vágyott, amit ott látott az étterem ablakánál ülő túlsúlyos pár előtt. Szinte érezte is az ízét, habár a levegőben a tenger sós illata lebegett, alatta meg a Land Rover réges-régi textilborítású üléseiből áradó állandó gumicsizma- és ázottkutya-szag.

A megfigyelés tárgya, akit Strike-kal Borzasnak neveztek el a rossz parókájáról, most épp nem is látszott. Másfél órával ezelőtt lépett be a pizzériába negyedmagával. Az egyiket, egy begipszelt karú kamaszt, Robin épp látta is, ha oldalt áthajolt az anyósülés fölé. Ezt nagyjából ötpercenként meg is tette, hogy lássa, hogy haladnak a vacsorával ezek négyen. Amikor legutóbb nézte, épp fagylaltot szolgáltak fel nekik. Most már azért csak nem tart olyan sokáig.

Robin valami depressziószerű érzéssel küzdött, amelyről jól tudta, hogy legalább részben a teljes kimerültség okozza, a sok-sok vezetőülésben eltöltött órából származó merevség az egész testében, meg a rég várt szabadnapjának elveszítése. Mivel Strike egész héten nem tudott a nyomozóiroda dolgaival foglalkozni, Robin most már huszonnégy órája dolgozott megállás nélkül. Legjobb külsősüknek, Sam Barclay-nak kellett volna átvennie Borzas megfigyelését ma Skóciában, csakhogy Borzas nem repült Glasgow-ba, ahogy várták. Hanem nagy meglepetésükre Torquay-ba ment, és Robinnak nem maradt más választása, mint hogy ő maga követi.

Más oka is volt a rosszkedvének, persze; az egyiket el is ismerte, a másik miatt meg dühös volt magára, hogy ennyire foglalkoztatja.

Az első, azaz a bevallható ok az épp folyó válása volt, amely hétről hétre egyre problémásabbá vált. Miután Robin tudomást szerzett elhidegült férje viszonyáról, még volt egy hűvös és keserű találkozásuk, véletlenül épp egy Pizza Expressben, Matthew munkahelye közelében, amikor is megbeszélték, hogy közös megegyezésen alapuló válást kérnek két év különélés után. Robin túl őszinte ember volt, hogy ne vallja be, ő is felelős a kapcsolatuk kudarcáért. Lehet, hogy Matthew hűtlenkedett, de Robin tudta, hogy ő maga sem kötelezte el magát teljesen a házasságukban, hogy a munkáját majdnem mindig Matthew elé helyezte, és a végén már szinte várta az ürügyet, hogy kiszállhasson. A fiú viszonya megdöbbentette, de egyben megkönnyebbülést is hozott.

Csakhogy a Matthew-val elfogyasztott pizza óta eltelt tizenkét hónapban Robinnak rá kellett jönnie, hogy a volt férje egyáltalán nem „közös megegyezést” akar, hanem teljes egészében őt teszi felelőssé a házasságuk felbomlásáért, és eltökélte, hogy e tettéért mind érzelmileg, mind anyagilag megfizettet vele. A közös bankszámlájukat, amelyen ott volt a régi lakásuk eladásából származó összeg is, befagyasztották, míg az ügyvédek azon vitatkoztak, mennyire is tarthat igényt reálisan Robin, hiszen végül is annyival kevesebbet keresett, mint Matthew, ráadásul (mint a legutóbbi levél erősen sugallta) kizárólag azért ment hozzá, hogy olyan anyagi helyzetbe kerüljön, amelybe magától sohasem tudott volna.

Matthew ügyvédjének minden egyes levele további stresszt, dühöt és nyomorúságot keltett Robinban. Nem kellett, hogy a saját ügyvédje mutasson rá neki: úgy látszik, Matthew arra próbálja rászorítani, költse a nemlétező pénzét ügyvédi huzakodásra, húzza az időt, míg Robin anyagi eszközei kimerülnek, és a végén a lehető legkevesebbel kell majd távoznia.

– Sosem hallottam még gyermektelen válásról, amely ennyire vitatott lett volna! – mondta a lánynak az ügyvédje, de ez ugyan nem nyugtatta meg.

Matthew továbbra is majdnem annyi helyet foglalt Robin gondolatai közt, mint amikor még házasok voltak. Úgy érezte, ki tudja olvasni a fiú gondolatait a sok-sok mérföldön meg a hallgatáson keresztül is, amely a nagyon is különböző új életüket egymástól elválasztja. Matthew sohasem tudott veszíteni. Ebből a zavarba ejtően rövid házasságból is nyertesként kell kikerülnie azzal, hogy megtartja az összes pénzüket, és megbélyegzi Robint, mint a kudarc egyetlen okozóját.

Ez persze mind bőven elég volt a jelenlegi rosszkedvéhez, csakhogy ott volt még a másik ok, a bevallhatatlan ok, és Robin még haragudott is magára, hogy ennyit nyűglődik rajta.

Ez a dolog előző nap történt az irodában. Saul Morrisnak, a nyomozóiroda legújabb külsősének még tartoztak az e havi költségekkel, így miután Borzast szépen leadta a hitvesi háznál Windsorban, Robin visszament a Denmark Streetre, hogy Saulnak kifizesse a pénzét.

Morris hat hete dolgozott nekik. Exrendőr volt, tagadhatatlanul jóképű, fekete hajjal és ragyogó kék szemekkel, bár volt benne valami, amitől Robinnak a hideg futkosott a hátán. Sokszor lágyabb hangon szokott vele beszélni, a leghétköznapibb beszélgetéseikbe is huncut elszólásokat és túlságosan személyes megjegyzéseket fűzött, és semmilyen kétértelmű utalás nem úszta meg reakció nélkül, ha Morris is jelen volt. Robin átkozta a napot, amikor a férfi rájött, hogy épp mindketten válófélben vannak, mert úgy tűnt, azt hitte, ez elég alapot ad számára az újonnan jött bensőségeskedéshez.

Robin remélte, még azelőtt visszaér Windsorból, hogy Pat Chauncey, az új irodavezetőjük hazamenne, de már tíz perccel elmúlt hat óra, mire Robin felkapaszkodott a lépcsőn, és ott találta Morrist a bezárt ajtó előtt.

– Elnézést – mondta neki. – Rémes volt a forgalom.

Kifizette Morrist készpénzben, az új széfből, aztán kurtán közölte vele, hogy most haza kell mennie, de a férfi a hajába ragadt rágógumiként tapadt rá, és hosszan ecsetelte a volt felesége késő éjjel küldözgetett sms-eit. Robin igyekezett udvariasan és hűvösen válaszolgatni, míg végül megcsörrent a telefon az ő régi íróasztalán. Rendesen hagyta volna, hogy hangpostára menjen, de most annyira szeretett volna megszabadulni Morristól, hogy azt mondta:

– Elnézést, ezt fel kell vennem. Szép estét magának! – Azzal felvette a kagylót.

– Strike Nyomozóiroda, itt Robin!

– Heló, Robin! – köszönt egy kissé rekedt női hang. – A főnök ott van?

Mivel Robin csak egyetlenegyszer beszélt Charlotte Campbell-lel azelőtt, azt is már három éve, talán meglepő, de azonnal tudta, ki beszél. Robin azóta szinte nevetségesen sokat elemezgette ezt a néhány szót. Mintha nevetést hallott volna benne, mintha Charlotte viccesnek találta volna őt. Azon is eltűnődött, milyen könnyedén szólította a keresztnevén, Strike-ra meg „a főnök”-ként hivatkozott.

– Nem, attól tartok, nincs – felelte, és már nyúlt is a tollért. A szíve kicsit szaporábban vert. – Átadhatok üzenetet?

– Megkérné, hogy hívja vissza Charlotte Campbellt? Van nálam valami, ami kell neki. A számomat tudja.

– Rendben – válaszolt Robin.

– Nagyon köszönöm! – Charlotte a hangjából ítélve még mindig remekül szórakozott. – Akkor visszhall!

Robin kötelességtudóan leírta: „Charlotte Campbell hívta, van valamije a maga számára”, és az üzenetet Strike asztalára tette.

Charlotte Strike exmenyasszonya volt. Az eljegyzésük három éve ért véget, pont azon a napon, amikor Robin az irodába került helyettes titkárnőként. Bár Strike nagyon is szűkszavú volt a témáról, Robin tudta, hogy tizenhat évig voltak együtt („se vele, se nélküle”, hangsúlyozta általában Strike, mert a kapcsolatuk a lezárulása előtt is átment már sok rázós időszakon), hogy Charlotte-ot alig két héttel azután jegyezte el a jelenlegi férje, hogy Strike elhagyta, és hogy a nőnek nemrég ikrei születtek.

De közel sem csak ennyit tudott, mert miután elhagyta a férjét, Robin öt hétig lakott Nick és Ilsa Herbert vendégszobájában, akik pedig Strike legjobb barátai közé tartoztak. Ezalatt Robin és Ilsa is összebarátkozott, úgyhogy azóta is találkozgattak meginni egy italt vagy egy kávét. Ilsa a legkevésbé sem titkolta azt a reményteli meggyőződését, hogy egy nap (minél hamarabb, annál jobb) Strike és Robin majd rájönnek, hogy „egymásnak vannak teremtve”. Bár Robin rendszeresen megkérte Ilsát, hogy hagyja már abba a célozgatást, mert nekik Strike-kal teljesen megfelel a barátság és a munkakapcsolat, vidám barátnőjét ez egyáltalán nem győzte meg.

Robin nagyon is kedvelte Ilsát, de valóban őszintén kérte tőle, hogy ne próbálja már összeboronálni Strike-kal. Halálra rémült a gondolatra, hogy esetleg Strike azt hiszi, Ilsa az ő jóváhagyásával igyekszik állandóan olyan alkalmakat teremteni négyüknek, amelyek valamelyest dupla randikra emlékeztethettek. Strike lemondta a legutóbbi két ilyen alkalmat, és noha a nyomozóiroda leterheltsége jelenleg valóban nem nagyon tette lehetővé a társasági életet, Robinnak az a kellemetlen érzése támadt, hogy Strike nagyon is tisztában van Ilsa terveivel. Ahogy saját rövid házaséletére visszatekintett, Robin biztos volt benne, hogy sosem bánt úgy az egyedülálló ismerőseivel, ahogy most Ilsa vele: vidáman figyelmen kívül hagyta az érzéseit, és gyakran nagyon is bumfordi módon próbálta irányítani a szerelmi életét.

Ilsa egyik indoka a Strike-ról való beszélgetésre az volt, hogy elmondott neki mindent Charlotte-ról, és ebben Robin is bűnösnek érezte magát, mert csak ritkán zárta rövidre ezeket a Charlotte-os beszélgetéseket. Azért utána mindig olyan érzése támadt, mintha épp teletömte volna magát gyorskajával: kényelmetlen volt, azt kívánta, bár ellen tudna állni, és mégis még többet akart belőle.

Tudott például a számos „én vagy a sereg” ultimátumról is, két öngyilkossági kísérletről („az arrani az nem volt igazi”, tette hozzá Ilsa csípősen. „Csak tiszta manipuláció!”), és a tíznapos kényszerkezelésről a pszichiátriai klinikán. Végighallgatta a sztorikat, amelyeknek Ilsa olcsó krimikhez illő címeket adott: A kenyérvágó kés éjszakája, A fekete csipkeruha esete, és A véres üzenet. Jól tudta, hogy Ilsa szerint Charlotte romlott volt, nem bolond, és hogy Ilsa és a férje, Nick legrémesebb veszekedései is Charlotte miatt törtek ki – „és egyébként ha ezt tudná, hát még örülne is”, tette hozzá.

És most Charlotte az irodát hívogatja, és arra kéri Strike-ot, hogy hívja vissza; ahogy ott ült a Pizza Express előtt, Robin azon kapta magát, hogy megint ezen a híváson tűnődik, mint amikor az ember a nyelvével piszkálja a fájdalmas sebet a szájában. Ha az irodát hívja, Charlotte nyilván nem tudja, hogy Strike Cornwallban van a halálos beteg nagynénjénél, és ez nem arra utal, hogy rendszeres köztük a kommunikáció. Másrészről viszont Charlotte vidám hangja mintha valami kapcsolatot sugallt volna közte és Strike között.

Az anyósülésen, a mandulás zacskó mellett felbúgott Robin telefonja. Bárminek örült, ami elterelheti a figyelmét: megnézte, és látta, hogy Strike-tól jött üzenet.

Ébren van?

Robin vissza is írt:

Nem

Ahogy várta is, a telefon rögtön megcsörrent.

– Hát pedig nem kéne! – kezdte Strike köszönés nélkül. – Biztos holtfáradt. Mennyi is volt, három éjszaka egymás után Borzason?

– Még most is őt figyelem.

– Mi? – Strike hangjában bosszankodás tűnt fel. – Glasgow-ban van? És hol van Barclay?

– Glasgow-ban. Ott volt, készen állt, csakhogy Borzas nem szállt fel a gépre. Hanem lekocsikázott Torquay-ba. Most épp pizzát eszik. Kint ülök az étterem előtt.

– Mi a fenét csinál Torquay-ban, amikor a szeretője Skóciában van?

– Az eredeti családját látogatja meg – felelte Robin, és azt kívánta, bár láthatná Strike arcát, ahogy a nagy hírt közli vele: – Ugyanis bigámista.

Teljes csend követte a bejelentését.

– Ott voltam a windsori házuknál hatkor – folytatta Robin –, azt hittem, követem Stanstedig, szépen végignézem, ahogy felszáll a gépre, szólok Barclay-nak, hogy úton van, de nem a reptérre ment. Úgy rohant ki a házból, mint aki teljesen be van pánikolva, egy csomagmegőrzőhöz ment, bevitte a bőröndjét, és kijött tök más csomagokkal, meg a parókája nélkül. Aztán fogta magát, és levezetett ide. Ez a mi windsori ügyfelünk hamarosan arról fog értesülni, hogy jogilag nem is házas. Borzasnak húsz éve itt ez a felesége Torquay-ban. Beszéltem egy kicsit a szomszédokkal. Úgy tettem, mint aki valami felmérést végez. Van az utcában egy nő, aki ott volt az eredeti esküvőn. Borzas sokat utazik üzleti ügyekben, mondta, de azért remek ember. Imádja a fiait. Két fia van ugyanis – mesélt tovább Robin, mert Strike továbbra is döbbent csendbe burkolózott. – Tanulnak, mindketten késő tizenévesek, és mindkettő kiköpött Borzas. Az egyik tegnap leesett a motorjáról, most be van gipszelve az egyik karja, tiszta véraláfutás meg vágás mindenütt, ezt mind az egyik szomszéd mesélte. Borzas biztos hírt kapott a balesetről, azért rohant le most ide, és nem Skóciába. Errefelé Borzast Edward Campion néven ismerik, nem Johnként. Mint kiderült, a John a második keresztneve, ezt már megnéztem az internetes nyilvántartásban. Az első feleségével meg a gyerekekkel egy csinos kis villában laknak, kilátással a tengerre, jókora kerttel.

– Azt a kurva! – szólalt meg Strike. – Tehát a mi terhes barátunk Glasgow-ban…

– …az utolsó, amiért a windsori Mrs. Campionnak aggódnia kell – fejezte be Robin. – Hármas életet él. Két feleség, egy szerető.

– És úgy néz ki, mint egy kopaszodó majom. Akkor van remény mindannyiunknak. Mit mondott, most épp vacsoráznak?

– Pizzáznak, a feleséggel meg a gyerekekkel. Itt parkolok az étterem előtt. Eddig nem sikerült lefényképeznem a fiúkkal, de szeretném, mert ennél nem kell jobb bizonyíték. Két kis Borzas, mint a másik kettő Windsorban. Mit gondol, mit mondott, hol volt eddig?

– Olajfúró tornyon? – találgatta Strike. – Külföldön? A Közel-Keleten? Lehet, hogy ezért olyan fontos neki, hogy mindig rendesen le legyen barnulva.

Robin sóhajtott.

– Az ügyfelünk össze fog omlani.

– Meg a skóciai szeretője is – kontrázott Strike. – Bármelyik percben megszülhet.

– Csodálatosan stabil az ízlése – mondta Robin. – Ha egymás mellé állítanánk őket, a torquay-i feleségét, a windsori feleségét, meg a glasgow-i szeretőjét, olyan lenne, mintha ugyanazt a nőt látnánk húsz-húsz év különbséggel.

– Hol akar aludni?

– Egy Travelodge-ban vagy valami panzióban – felelte Robin, és megint ásított egyet. – Már ha találok bárhol helyet a nyári főszezon kellős közepén. Legszívesebben egyenesen visszamennék Londonba, de rémesen fáradt vagyok. Hajnali négykor keltem, és már tegnap is tíz órát dolgoztam.

– Nem vezethet, és nem alhat a kocsiban – jelentette ki Strike. – Vegyen ki egy szobát!

– És hogy van Joan? – érdeklődött Robin. – Boldogulunk a munkával, ha maradna Cornwallban még egy kicsit.

– Amíg mind itt vagyunk, csak sürgölődik. Ted is azt mondja, nyugalomra van szüksége. Majd lejövök megint néhány hét múlva.

– Akkor miért is hívott, hogy mi van Borzassal?

– Igazából azért hívtam, mert történt épp most valami érdekes. Épp kijöttem a kocsmából…

Strike néhány tömör mondatban összefoglalta a találkozást Margot Bamborough lányával.

– Most gyorsan rá is kerestem – folytatta. – Margot Bamborough, huszonkilenc éves, orvos, férjezett, a kislánya egyéves. Kilépett a körzeti orvosi rendelőjéből Clerkenwellben egy nap, azt mondta, találkozik egy barátnőjével egy gyors italra, aztán megy haza. A kocsma ötperces sétára volt. A barátnője ott várta, de Margot nem érkezett meg, és senki sem látta többé.

Szünet következett. Robin még mindig a pizzéria kirakatát figyelte.

– És a lánya azt gondolja – kérdezte aztán –, hogy maga most kideríti, mi történt… majdnem negyven évvel később?

– Úgy tűnt, nagy hatással volt rá, hogy véletlenül pont belém botlott a kocsmában, pont miután egy médium azt mondta neki, hogy kap majd valami „vezetést”.

– Hmm – felelte Robin. – És maga mit gondol, mennyi esély van kideríteni, mi történt, ennyi idő után?

– Kevés vagy semennyi – vallotta be Strike. – Másrészről viszont az igazság ott van valahol. Az emberek nem válnak köddé.

Robin valami ismerőst hallott a hangjában: ez azt jelezte, kérdéseken, lehetőségeken tűnődik.

– Szóval akkor beszél a lányával megint holnap?

– Baj nem lehet belőle, nem? – kérdezett vissza Strike.

Robin nem válaszolt.

– Tudom, mire gondol – szólalt meg Strike, kissé talán védekezőn. – Érzelmileg túlfűtött ügyfél… médium… kihasználható helyzet…

– Nem azt akartam mondani, hogy maga ki akarja hasz…

– Akkor azzal az erővel meg is hallgathatom, nem? Nem úgy, mint egy csomó más ember, én nem fogadnám el a pénzét a semmiért. És ha minden lehetőség kimerült…

– Ismerem én magát! – vágott közbe Robin. – Minél kevesebbet derít ki, annál jobban érdekli az ügy!

– Szerintem meggyűlne a bajom a feleségével, ha belátható időn belül nem produkálok eredményt. Merthogy ők egy meleg pár – tette hozzá Strike magyarázatként. – A feleség pszichol…

– Cormoran, mindjárt visszahívom! – vágott megint közbe Robin, és a választ meg sem várva letette a telefont, és vissza is dobta az anyósülésre.

Borzas épp kisétált az étteremből, nyomában a felesége és a fiai. Mosolyogva, beszélgetve megindultak az autójuk felé, amely öt kocsival Robin Land Rovere mögött parkolt. A lány előkapta a fényképezőgépet, és csinált egy sorozatnyi képet, ahogy a család közeledett felé.

Amikor elmentek mellette, a fényképezőgép már az ölében hevert, Robin pedig a telefonja fölé hajolva úgy tett, mint aki üzenetet ír. A visszapillantóban nézte, ahogy Borzas és a családja beszállnak a Range Roverükbe, és elhajtanak a tengerparti villájukhoz.

Robin megint ásított egyet, aztán fogta a telefonját, és visszahívta Strike-ot.

– Sikerült minden? – kérdezte az.

– Aha – felelte Robin, és fél kézzel végigpörgette a képeket, míg a telefont a fülére szorította. – Van néhány éles róla meg a fiúkról. Azt a mindenit, jó erős génjei vannak! Mind a négy gyerek pontosan úgy néz ki, mint ő.

Azzal eltette a fényképezőgépet a táskájába.

– Ugye tudja, hogy most csak pár órányira vagyok St. Mawestól?

– Inkább olyan három órára – javította ki Strike.

– Ha szeretné…

– Nem akar maga ide levezetni, aztán majd vissza Londonba! Épp most mondta, mennyire készen van.

De Robin érezte a hangján, hogy tetszik neki a gondolat. Strike vonattal, taxival és komppal jutott el Cornwallba, mert amióta elvesztette a lábszárát, a hosszú autóutak nem voltak számára sem kényelmesek, sem különösebben élvezetesek.

– Szeretnék én is találkozni ezzel az Annával. Aztán visszamehetünk kocsival mindketten.

– Hát, ha biztos benne, az tényleg remek lenne – felelte Strike most már kimondottan vidáman. – Ha elfogadjuk az ügyet, akkor ketten kéne rajta dolgoznunk. Rengeteg mindent kellene átnézni, egy ilyen kihűlt ügynél, és úgy hallom, Borzassal úgyis végzett ma este.

– Igen – sóhajtotta Robin. – Le van zárva, már csak úgy fél tucat élet romba döntése van hátra.

– Hát nem maga dönti romba senki életét – emlékeztette megnyugtatóan Strike. – Hanem ő. Mi lenne jobb: hogy mind a három nő megtudja most, vagy csak majd ha meghal, és képzelje csak, micsoda kurva nagy balhé lenne abból?

– Tudom, tudom – ásított megint Robin. – Akkor mit akar, menjek oda a házukhoz St. Ma…

Strike rögtön rávágta a határozott nemet.

– Anna meg a felesége Falmouthban vannak. Találkozzunk ott! Akkor nem is kell annyit vezetnie.

– Jól van – bólintott Robin. – Mikor?

– Oda tud érni fél tizenkettőre?

– Persze – felelte Robin.

– Megírom, hol találkozzunk. Most pedig menjen, és aludjon egyet!

Ahogy elfordította a slusszkulcsot, Robin azt vette észre, hogy határozottan jobb kedve lett. Mintha valami rosszalló bizottság figyelte volna, köztük Ilsa, Matthew és Charlotte Campbell, gondosan elfojtotta a mosolyt, ahogy kitolatott a parkolóhelyéről.

4

Bár atyjuk más, de anyjuk egy vala,
egészen más volt lelkük dallama…

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

Strike másnap reggel nem sokkal öt előtt ébredt. Joan nappalijának vékonyka függönyein máris ömlött be a fény. A lószőr kanapé minden éjjel más-más testrészét nyomorgatta meg, és ma reggel épp úgy érezte, mintha jól vesén verték volna. A telefonjáért nyúlt, megnézte rajta az időt, konstatálta, hogy túlságosan fáj mindene, hogy visszaaludjon, aztán felült a kanapén.

Egy percig még csak nyújtózkodott, megvakarta a hónalját, és szoktatta a szemét a Joan és Ted nappalijának félhomályában mindenfelől felbukkanó dolgok formáihoz, aztán megint rákeresett Margot Bamborough-ra, röviden megnézte a mosolygó, hullámos hajú, távol ülő szemű doktornőt, majd lejjebb görgetett a keresési eredmények között, míg nem talált róla említést egy sorozatgyilkosokkal foglalkozó oldalon. Itt talált egy hosszú cikket Dennis Creedről, amelyben sok kép is volt róla különböző életkorokban: cuki, szőke göndör hajú kisgyerekkorától egészen a rendőrségi képéig, amelyről karcsú férfi nézett rá vissza vékony, érzéki szájjal és nagy, szögletes szemüveggel.

Strike ekkor egy internetes könyváruház oldalára váltott, és talált is egy könyvet a sorozatgyilkos életéről. 1985-ben adták ki, és az volt a címe, hogy A Paradise Park démona. Egy köztiszteletben álló, azóta már halott oknyomozó újságíró írta. A címlapon Creed jellegtelen arca díszelgett színesben, mögötte kísérteties fekete-fehérben annak a hét nőnek az arcképe, akiket biztosan ő kínzott és ölt meg. Margot Bamborough nem szerepelt köztük. Strike rendelt egy használt példányt, 1 fontért, az irodai címre.

Visszadugta a töltőre a telefont, felcsatolta a műlábát, fogta a cigarettáját és az öngyújtót, aztán körülményesen kerülgetve a rozoga asztalkákat, rajtuk a szárazvirágos vázákkal, és vigyázva, nehogy lelökje a falra függesztett dísztányérokat, kilépett az ajtón, és lement a három magas lépcsőfokon a konyhába. Jéghidegnek érezte az egyetlen talpa alatt a linóleumot, amely már gyerekkorában is ugyanilyen volt.

Csinált magának egy csésze teát, és kiment a hátsó ajtón, még mindig csak egy boxerben és pólóban. Élvezte a kora reggeli hűvöst, nekidőlt a ház falának, cigarettázás közben beszívta a tengeri sós levegőt, és a köddé vált édesanyákról gondolkodott. Az utóbbi tíz napban gyakran jutott eszébe Leda, mert annyira más volt, mint Joan: ég és föld.

– Kipróbáltad már a cigit, Cormy? – kérdezte tőle Leda egyszer csak úgy, a saját kékes füstfelhőjébe burkolózva. – Nem tesz jót az embernek, de Jézusom, hogy imádom!

Időnként megkérdezték tőle, a gyámhatóság miért nem intézkedett soha Leda Strike családjánál. Az volt a válasza, hogy Leda sosem maradt egy helyben annyi ideig, hogy elég jó célpontot nyújtson. Gyakran előfordult, hogy a gyerekei alig néhány hete jártak egy iskolába, amikor elkapta őt valami új lelkesedés, és már mentek is – új városba, új foglaltházba, a padlón aludni valami barátainál, vagy ritkábban albérletbe. Az egyedüliek, akik tudták, mi folyik náluk, és akik a gyámhatóságot is értesíthették volna, Joan és Ted voltak, az egyetlen fix pont a gyerekek életében. Talán Ted félt tőle, hogy ezzel tönkretenné a viszonyt közte és makacs húga közt, vagy Joan aggódott, hogy a gyerekek sosem bocsátanák meg, de mégsem hívták ki a hatóságot.

Strike egyik legélénkebb gyerekkori emléke az egyik olyan ritka alkalom volt, amikor, emlékezett, elsírta magát: Leda hirtelen megjelent minden előzetes bejelentés nélkül, miután Strike már hat hete járt a St. Mawes-i általános iskolába. Az anyjuk elképedve és dühösen látta, hogy a távollétében ilyen nagy lépésekre került sor, mint az iskolába való beíratás; és már terelte is Strike-ot meg a húgát fel a kompra, mindenféle csuda dolgokat ígérve nekik fent, Londonban. Strike bömbölt, próbálta elmagyarázni az anyjának, hogy de ő meg Dave Polworth csempészbarlangokat akartak felfedezni hétvégén, amelyek egyébként lehet, hogy csak Dave képzeletében léteztek, de Strike-nak azért akkor is valóságosak voltak.

– Majd megnézed a barlangokat! – ígérte Leda, és már a Londonba tartó vonaton édességekkel igyekezett kiengesztelni. – Hamarosan találkoztok a hogyishívjákkal, megígérem!

– Dave-vel! – zokogta Strike. – A neve D-Dave!

Ne gondolj rá, mondta magában, és az első végéről rögtön egy második cigarettára gyújtott.

– Stick, meg fogsz fázni itt kint egy szál gatyában!

Erre körbenézett. Az ajtóban ott állt a húga, rajta gyapjú fürdőköpeny és báránybőr papucs. Ránézésre annyira nem hasonlítottak egymásra, hogy sokan csak nehezen hitték el, hogy rokonok, ráadásul féltestvérek. Lucy alacsony volt, szőke és pirospozsgás arcú, nagyon hasonlított az apjára, aki ugyan nem volt annyira híres zenész, mint Strike-é, viszont sokkal komolyabban vette a gyerekével való kapcsolattartást.

– Reggelt! – köszönt Lucynek, de a lány már be is ment, majd gyorsan újra megjelent a nadrágjával, pulóverével, cipőjével és zoknijával.

– Luce, nincs hideg…

– Tüdőgyulladást fogsz kapni! Öltözz föl!

Akárcsak Joan, Lucy is teljes önbizalommal döntött maga arról, mi is lenne jó a szeretteinek. Strike kicsit jobb képet tudott vágni a dologhoz, mint akkor tudott volna, ha nem indulna hamarosan vissza Londonba. Fogta a nadrágját, és ügyetlenül egyensúlyozva belebújt, kockáztatva, hogy elesik a kőzúzalékba. Mire felhúzta az egyetlen lábára a zoknit és a cipőt, Lucy már csinált is neki egy csésze friss teát a sajátjával együtt.

– Én se tudtam aludni – mondta a lány, átnyújtotta a teát, és leült a kőpadra. Egész héten most először voltak együtt így kettesben. Lucy eddig folyton Joanon csüggött, ragaszkodott hozzá, hogy ő főzzön és ő takarítson, Joan pedig, aki képtelenségnek találta nyugton maradni, amikor tele a ház vendégekkel, csak téblábolt és aggodalmaskodott körülötte. Azon ritka alkalmakkor, amikor Joan nem volt ott, általában ott volt Lucy valamelyik gyereke. Jack Strike-kal akart beszélgetni, a másik kettő meg többnyire csak Lucyt nyaggatta valamiért.

– Rémes, nem? – szólalt meg Lucy, miközben a gyepet és Ted nagy gonddal nevelt virágágyásait bámulta.

– Az – sóhajtott fel Strike. – De azért reménykedjünk. A kemó…

– De az nem gyógyítja meg. Az csak elnyújtja a… elnyúj…

Lucy megrázta a fejét, és megtörölte a szemét a fürdőköpeny zsebéből előhúzott, összegyűrt vécépapírral.

– Hetente kétszer hívom fel már majdnem húsz éve, Stick. Ez itt szinte második otthona a gyerekeknek. Gyakorlatilag Joan volt az anyám.

Strike tudta, hogy nem lenne szabad ebbe belemennie. De mégis válaszolt:

– Mármint az igazi anyánkon kívül, úgy érted.

– Nekem Leda nem volt az anyám – felelte hűvösen Lucy. Strike még sosem hallotta, hogy ezt így kimondta volna, bár sugalmazni gyakran sugalmazta. – Tizennégy éves korom óta nem gondoltam rá anyámként. Sőt, már azelőtt sem. Nekem Joan az anyám.

Amikor Strike nem szólt, folytatta:

– Te Ledát választottad. Tudom, hogy szereted Joant, de mi ketten teljesen különböző módon viszonyulunk hozzá.

– Nem tudtam, hogy ez ilyen verseny – jegyezte meg Strike, és újabb cigarettáért nyúlt.

– Csak azt mondom, én hogy érzek!

És azt is megmondod, hogy én hogy érzek.

Ebben az egy hétben, amit egymás közelében kényszerültek eltölteni, Lucy számos szúrós megjegyzést is tett, milyen ritkán is látogat ide Strike. Ő kibírta, hogy ne szóljon vissza bosszúsan. Elsődleges célja volt úgy hazamenni, hogy senkivel sem veszett össze.

– Én mindig utáltam, amikor megjött Leda, és elvitt innen minket – mondta most Lucy. – Te meg örömmel mentél.

Strike megint megjegyezte, hogy Joanhoz hasonlóan a húga is kijelentést tesz, nem pedig érdeklődik.

– Nem mentem mindig örömmel – mondott most ellent Lucynek, mert eszébe jutott a komp, Dave Polworth és a csempészbarlangok, de a húga mintha úgy érezte volna, el akar tőle venni valamit.

– Csak azt mondom, hogy te már sok-sok éve elveszítetted az anyád. És most én is… lehet, hogy én is… elveszítem az enyémet.

És megint megtörölte a szemét a nedves vécépapírral.

Strike-nak lüktetett a dereka, szúrt a szeme a fáradtságtól, de csak dohányzott tovább némán. Tudta, hogy Lucy legszívesebben még az emlékei közül is kitörölné Ledát mindörökre, és néha, ha eszébe jutott, mi mindent csinált meg velük az anyjuk, meg tudta érteni. De ma reggel Leda szelleme mintha ott lebegett volna körülötte a cigarettafüstjében. Hallotta a hangját, ahogy azt mondja Lucynek: „csak sírj nyugodtan, drágám, az mindig segít!”, neki meg: „adj már anyádnak egy cigit, Cormy!” Nem tudta gyűlölni.

– És el sem hiszem, hogy elmentél tegnap este inni Dave Polworthtel! – bökte ki hirtelen Lucy. – Az utolsó estéden!

– Joan gyakorlatilag kidobott a házból! – felelte bosszúsan Strike. – Imádja Dave-et. Egyébként is jövök megint néhány héten belül!

– Tényleg? – kérdezett vissza Lucy. A szempilláin most már könnyek csillogtak. – Vagy majd belebonyolódsz valami ügybe, és elfelejted?

Strike kifújta a füstöt az egyre világosodó levegőbe. Olyan tompa kékes színe volt, mint napkelte előtt közvetlenül szokott. Ha jobb felé pillantott, a Hillhead nevű domboldalban ülő házak teteje fölött homályosan látható horizonton egyre élesebbé vált a tengert és az eget elválasztó vonal.

– Nem – felelte. – Nem felejtem el.

– Csak mert te jó vagy krízishelyzetben – folytatta Lucy. – Ezt nem tagadom, inkább azzal van problémád, hogy elkötelezetten fenntarts valamit. Joannal most több hónapon át kell majd foglalkozni, nem csak amikor…

– Tudom, Luce! – szakította félbe Strike, mert már nem tudott tovább uralkodni magán. – Tudom, milyen dolog a betegség, meg a felépülés, akár hiszed, akár…

– Hát igen – bólintott Lucy. – Akkor is remek voltál, amikor Jack kórházban volt, de amikor nincs semmi baj, akkor nem is foglalkozol vele.

– Két hete vittem el Jacket múzeumba, mégis miről be…

– Még arra sem voltál képes, hogy elgyere Luke szülinapi zsúrjára! Már elmondta minden barátjának, hogy ott leszel…

– Hát, nem kellett volna, mert neked én a telefonban határozottan megmondtam, hogy…

– Azt mondtad, megpróbálsz jönni…

– Nem, te mondtad, hogy megpróbálok jönni! – mondott ellent Strike. A legjobb szándéka ellenére is egyre mérgesebb lett. – Te mondtad, hogy „azért ha tudsz, majd jössz”. Hát, nem tudtam, és előre meg is mondtam neked, és az nem az én hibám, ha te valami mást mondtál Luke-nak…

– Az nagyon jó, hogy időnként elviszed Jacket – torkolta le Lucy. – De az soha eszedbe sem jutott, milyen jó lenne, ha a másik kettő is mehetne? Adam sírt, amikor Jack hazaért a Churchill bunkerből! És erre most is lejössz ide… – folytatta: úgy tűnt, most már elhatározta, hogy ha már belekezdett, kiad minden sérelmet magából –, és csak Jacknek hozol ajándékot! És Luke és Adam?

– Ted hívott, hogy mi van Joannal, én meg rögtön jöttem. Azokat a jelvényeket már rég rakosgattam Jacknek, azért hoztam el most.

– Na és mit gondolsz, hogy érzi ettől magát Luke és Adam? Nyilván azt hiszik, hogy nem szereted őket annyira, mint Jacket!

– Hát nem is – vágta rá Strike, immár végleg kijőve a sodrából. – Adam egy kis nyafogós mamlasz, Luke meg komplett seggfej.

Elnyomta a cigarettát a falon, a csikket a sövénybe pöccintette, és visszament a házba. Lucy csak tátogott némán, mint egy partra vetett hal.

A sötét nappaliba visszaérve Strike rögtön bele is futott a rozoga asztalkákba. A szárazvirágos váza nehéz puffanással a mintás szőnyegre esett, és mielőtt még átláthatta volna a helyzetet, a műlábával már porrá is zúzta a törékeny szárakat, papírvékony virágfejeket. Még akkor is a maradványokat szedegette, amikor Lucy némán elsétált mellette a lépcsőhöz, és áradt belőle az anyai felháborodás. Strike visszatette az immár üres vázát az asztalkára, megvárta, amíg Lucy mögött becsukódik a háló ajtaja, aztán füstölögve felment ő is a fürdőszobába.

Attól félt, hogy a zuhanyozással felébresztené Tedet és Joant, de csak amikor lehúzta a vécét, jutott eszébe, milyen hangos ez a régi víztartály. Amíg megmosakodott a langyos vízben, a tartály egy betonkeverő zajával töltött fel. Aki erre nem ébred fel, gondolta Strike, az be van gyógyszerezve.

És amikor kilépett a fürdő ajtaján, hát persze hogy Joannal találta szemben magát. A nagynénje alig ért Strike mellkasáig. Lenézett a gyérülő, ősz hajára, a valaha nefelejcskék szemekbe, amelyeket most már elhalványított a kor. A steppelt, zsinórgombos piros fürdőköpenye olyan ünnepélyesnek, rituálisnak tűnt, mint valami kabuki köntös.

– Reggelt! – köszönt Strike. Igyekezett vidámnak tűnni, de csak mesterkélt kedélyességet tudott produkálni. – Ugye nem ébresztettelek fel?

– Nem, nem, már ébren voltam egy ideje. Milyen volt Dave-vel? – kérdezte Joan.

– Remek – felelte őszintén Strike. – Imádja az új munkáját.

– És Penny meg a lányok?

– Hát, ők is örülnek, hogy hazajöhettek Cornwallba.

– Jaj, de jó – bólintott Joan. – Dave mamája azt mondta, szerinte lehet, hogy Penny nem igazán akar eljönni Bristolból.

– Nem, nem, minden remekül elrendeződött.

Joan mögött kinyílt a szoba ajtaja. Luke állt a küszöbön pizsamában, és látványosan a szemét dörzsölte.

– Felébresztettetek! – közölte Strike-kal és Joannal.

– Jaj, ne haragudj, drágám! – felelte neki Joan.

– Ehetek csokis golyókat?

– Persze hogy ehetsz! – vágta rá Joan ellágyulva.

Luke lerohant a lépcsőn, külön rádobbantva minden lépcsőfokra, hogy a lehető leghangosabb legyen. Egy perce sem tűnt el lent, és már rohant is vissza, szeplős arcán kitörő örömmel.

– Nagyi, Cormoran bácsi összetörte a virágokat!

Te kis szemét!

– Ja, bocs. A szárazat – vallotta be Strike. – Lelöktem. De a vázának semmi baja.

– Ó, a legkevésbé sem számít – legyintett Joan, és már ment is le a lépcsőn. – Hozom a szőnyegtisztítót.

– Nem kell! – szólt utána Strike. – Én már…

– De még vannak darabkák a szőnyegen! – vágott közbe Luke. – Rá is léptem!

Majd én rád lépek mindjárt, te kis seggfej!

Strike és Luke Joan nyomában visszamentek a nappaliba, és Strike ragaszkodott hozzá, hogy elvegye tőle a szőnyegtisztítót. A törékeny, régies szerkezetet talán még a ’70-es években szerezhette be Joan. Amíg Strike ezzel munkálkodott, Luke ott állt a konyhaajtóban, és vigyorogva figyelte, miközben csokis golyókat tömött a szájába. Mire Joan teljes megelégedésére elég tiszta lett a szőnyeg, már Jack és Adam is csatlakozott a kora reggeli összejövetelhez, és a szobormerev arcú Lucy is megjelent, immár rendesen felöltözve.

– Kimehetünk a partra ma, anya?

– Lehet úszni?

– Kimehetek a hajóval Ted bácsival?

– Ülj már le! – szólt rá Joanra Strike. – Hozok egy csésze teát.

De Lucy már hozott. Joan kezébe nyomta a csészét, megvető pillantást vetett Strike-ra, aztán már ment is vissza a konyhába, közben válaszolgatva a gyerekek kérdéseire.

– Mi van itt? – csoszogott be Ted is még pizsamában, mert nem értette, mi ez a nagy tevékenykedés így kora reggel.

Valaha majdnem olyan magas volt, mint Strike, aki nagyon hasonlított is rá. Ted sűrű, göndör haja mostanra hófehérre őszült, napbarnított arcán inkább repedéseknek, mint ráncoknak tűnő barázdák sorakoztak, de azért még mindig erős ember volt, még ha kissé görnyedt is. Joan betegsége viszont mintha őt is fizikailag gyengítette volna meg. Tényleg látszott rajta a megrázkódtatás, kicsit zavartnak és bizonytalannak is tűnt.

– Csak összepakolom a cuccomat, Ted – felelte neki Strike, és hirtelen elsöprő vágyat érzett a távozásra. – El kéne csípnem az első kompot, hogy elérjem a korai vonatot.

– Á! – nézett rá Ted. – Akkor mész vissza egyenesen Londonba, mi?

– Aha – bólintott Strike, és bedobta a telefontöltőjét meg a dezodorát a málhazsákjába, az összes többi, már ott lévő dolga mellé. – De néhány héten belül jövök megint. Szólsz, ha van valami hír, ugye?

– De hát nem indulhatsz reggeli nélkül! – szólt rá aggódva Joan. – Csinálok neked egy szendvicset…

– Ilyen korán nem tudok enni – hazudta Strike. – Ittam egy teát, majd a vonaton bekapok valamit. Szólj már neki! – fordult Tedhez, mert Joan meg sem hallotta, és már szaladt is a konyhába.

– Joanie! – kiabált utána Ted. – Nem kér semmit!

Strike felkapta a zakóját az egyik szék támlájáról, és kicipelte a szobából a málhazsákot.

– Feküdj inkább vissza! – mondta Joannak, ahogy az sietett ki elbúcsúzni. – Tényleg nem akartalak felkelteni. Pihenj sokat, jó? Hadd sürgölődjön valaki más egy-két hétig!

– Úgy szeretném, ha nem dohányoznál! – szólalt meg Joan szomorúan.

Strike-nak valahogy sikerült viccesen vágnia egy pofát, aztán megölelte Joant. Az úgy csüggött rajta, mint annak idején, amikor Leda türelmetlenül várt az ajtóban, hogy induljanak már, és Strike is megszorította. Megint érezte a kétfelé húzó szívét, hogy ő egyszerre a csatatér és a nagydíj is, hogy el kell neveznie valamit, ami besorolhatatlan, megismerhetetlen.

– Viszlát, Ted! – köszönt el, és megölelte a nagybátyját is. – Felhívlak, ha hazaértem, és kitaláljuk, mikor jövök legközelebb!

– Elvihettelek volna kocsival! – nyögte ki Ted. – Biztos ne vigyelek el?

– Szeretek kompozni – hazudta Strike. Igazából a hajóhoz levezető egyenetlen lépcsőkön szinte lehetetlen volt lemennie a kompos segítsége nélkül, de mivel tudta, hogy az öregek örülnének neki, így folytatta: – Arra emlékeztet, amikor gyerekkorunkban vásárolni vittetek minket Falmouthba!

Lucy az ajtón keresztül figyelte a nappaliból, ránézésre teljesen közömbösen. Luke és Adam nem kívánták otthagyni a csokis golyókat, de Jack lélekszakadva befurakodott közéjük az aprócska előszobában.

– Kösz a jelvényeket, Corm bácsi!

– Szívesen – felelte Strike, és megsimogatta a fiú haját. – Szia, Luke! – szólt be az ajtón. – Viszlát hamarosan, Jack! – tette még hozzá.

5

Aligha szólt, de lám, a férfi szív
bizony erősen tiltakozva tűrt,
de látta titkát az, ki nem naiv:
rosszalló arca ráncain kiült…

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

A panzióban, ahol Robin az éjszakát töltötte, épp csak befért a szobájába egy egyszemélyes ágy, egy fiókos szekrény, meg a sarokba besuvasztott rozoga mosdókagyló. A mályvaszínű, virágmintás tapéta már a ’70-es években is egészen biztosan szörnyűnek számított, gondolta Robin; a lepedő mintha nyirkos lett volna, és az összegabalyodott reluxa sem fedte el rendesen az ablakot.

A laza vesszőfonatos lámpabúra nem nagyon lágyította meg a villanykörte fényét. A tükörképe kimerülten, fésületlenül nézett vissza rá, a szeme alatt lila karikákkal. A hátizsákjában csak az volt, amit mindig magával vitt a megfigyelési munkákra: kötött sapka arra az esetre, ha el kellene rejtenie a nagyon is jellegzetes vörösesszőke haját, napszemüveg, egy tiszta felső, hitelkártya, és igazolványok, több különböző néven is. A tiszta póló, amit épp az imént húzott elő, jól összegyűrődött, és a haját is sürgősen meg kellett volna már mosnia. A mosdókagylóhoz nem járt szappan, ő pedig nem rakott el fogkefét-fogkrémet, mert nem gondolta, hogy nem otthon fog éjszakázni.

Nyolckor már úton is volt újra. Newton Abbotban megállt egy patikánál és egy élelmiszerboltnál, és az alapvető tisztálkodási eszközök meg a szárazsampon mellett vett egy olcsó, kis üveg 4711 nevű kölnit is. A szupermarket mosdójában fogat mosott, és amennyire csak lehetett, rendbe szedte magát. Épp fésülködött, amikor megjött Strike üzenete:

A Palacio Lounge kávézóban leszek a Mooron, Falmouth központjában. Azt bárki meg tudja mondani, h a Moort hol találja.

Ahogy nyugat felé autózott, úgy lett egyre virulóbb, zöldebb a táj. Robin Yorkshire-ből származott, így egészen különlegesnek érezte az angol földben a pálmafákat Torquay-ban. Ezek a kanyargó, zöldellő kis utacskák, a dús növényzet, ez a szinte szubtrópusi bujaság meglepő olyasvalakinek, aki kopasz, hullámzó dombok között nőtt fel. Aztán balról néha megpillantotta a higanyosan csillogó tengert is, hatalmas volt és ragyogó, mintha egy üvegtábla lett volna, és most már halvány sós illat is vegyült a sietve beszerzett kölnije citrusos illatába. Akármilyen fáradt is volt, ez a csodás reggel felpörgette, különösen, hogy az út végén ott várja Strike.

Tizenegykor ért Falmouthba, és parkolóhelyet keresve körbekocsikázott a turistákkal teli utcákon, el a műanyag játékokkal teliaggatott boltajtók, zászlókkal és színes virágládákkal díszített kocsmák előtt. Amint sikerült leparkolnia, épp a Mooron (ez egy széles, nyitott piactér volt a városka szívében), már látta, hogy a giccses nyári cicomák rétege alatt Falmouth nagyon szép, régi 19. századi épületekkel is büszkélkedhet. A Palacio Lounge kávézó és étterem is egy ilyenben kapott helyet.

Régi bírósági épületnek tűnt ez, a klasszikusan arányos, magas helyiségeket tudatosan bolondos stílusban rendezték be. A virágmintás, rikító narancssárga tapétával borított falon több száz giccses képecske lógott pasztellszínű keretben, és egy kitömött róka is volt bírónak öltöztetve. A főleg diákokból és a szüleikből álló vendégsereg szedett-vedett faszékeken ült, csevegésük visszhangzott a hatalmas helyiségben. Robin néhány pillanatnyi keresés után meg is pillantotta Strike-ot: a nagydarab nyomozó mogorva képpel üldögélt egy hátsó asztalnál, és úgy tűnt, nem örül túlságosan, hogy a szomszéd asztalnál ülő két család számtalan, többnyire batikolt ruhákba öltöztetett kisgyereke ott rohangál az asztalok között.

Ahogy az asztalokat kerülgetve megindult felé, Robin látta, Strike-nak eszébe jutott, hogy fel kéne állnia üdvözölni, de aztán úgy döntött, mégsem fog. Ránézésre tudta, milyen a férfi, ha fáj a lába, a szája körül mélyebbek a ráncok a szokásosnál, mintha erősen összeszorítaná az állkapcsát. Ha ő maga fáradtnak tűnt a panzió koszos tükrében három órával ezelőtt, Strike most teljesen kimerültnek látszott, borostás arca mintha koszos is lett volna, a szeme alatt sötétkék karikák.

– Reggelt! – köszönt, bár elég nehezen lehetett hallani a hippigyerekek sikoltozásától. – Le tudott rendben parkolni?

– Épp itt a sarkon – bólintott Robin, és leült.

– Azért választottam ezt a helyet, mert gondoltam, ezt könnyű megtalálni.

Egy kisfiú nekiütközött az asztaluknak, amitől Strike kávéja ki is loccsant a croissant-morzsákkal teleszórt tányérjára. A kisfiú továbbszaladt.

– Mit kér?

– Egy kávé remek lenne – felelte hangosan Robin, túlharsogva a körülöttük kiabáló gyerekeket. – Mi újság St. Mawesban?

– Semmi új – mondta Strike.

– Sajnálom.

– Miért sajnálja? Nem a maga hibája – dörmögte Strike.

Robin egyáltalán nem ilyen fogadtatásra számított, miután két és fél órát vezetett, hogy összeszedje Strike-ot. Lehet, hogy meg is látszott rajta a bosszúság, mert Strike gyorsan hozzátette:

– Köszönöm, hogy eljött. Nagyon értékelem. Jaj, ne tegyél már úgy, mintha nem látnál, te pöcs! – bukott ki belőle bosszankodva, amikor a fiatal pincér a felemelt kezére ügyet se vetve elsétált.

– Majd odamegyek a pulthoz – mondta Robin. – Úgyis el kell mennem a mosdóba.

Mire visszaért a mosdóból, és az űzött pincértől kávét is sikerült rendelnie, a feje bal oldalában lüktető fejfájás alakult ki. Az asztalhoz visszaérve látta, hogy Strike szeme már villámokat szór, mert a szomszédos asztalok gyerekei még az eddiginél is hangosabban kiabáltak és rohangáltak a rájuk ügyet sem vető szüleik körül. Azok egyszerűen csak őket túlkiabálva beszélgettek. Robinban felmerült a gondolat, hogy most átadhatná neki Charlotte üzenetét, de rögtön elvetette az ötletet.

Valójában Strike-nak azért volt ilyen harapós kedve, mert eszeveszetten fájt az amputált lába csonkja. Ugyanis elesett (mint valami hülye fasz, mondta magában), amikor felszállt a falmouthi kompra. Ehhez a bravúrhoz az kellett, hogy előbb bizonytalanul leereszkedjen a kopott kőlépcsőkön, kapaszkodó nélkül, majd úgy lépjen át a csónakba, hogy csak a kompos kezébe kapaszkodhatott. A kicsit több mint százkilós Strike-ot nehéz volt megtartani, ha megcsúszott, márpedig megcsúszott, és ezért most erős fájdalmai voltak.

Robin paracetamolt vett elő a táskájából.

– Fáj a fejem – mondta, ahogy elkapta Strike pillantását.

– Hát azt rohadtul nem csodálom! – felelte Strike nagyon hangosan, és a gyerekzsivajban egymással kiabáló szülők felé nézett, de azok nem hallották. Felmerült benne, hogy kér Robintól fájdalomcsillapítót, de az kérdezősködést jelent és aggodalmaskodást, ezekből pedig már bőven elege volt az előző hét után, így tovább szenvedett némán.

– Hol az ügyfél? – érdeklődött Robin, miután a kávéjával bevette a pirulákat.

– Autóval olyan öt percre. A hely neve Wodehouse Terrace.

Ekkor történt, hogy a körülöttük rohangáló legkisebb gyerek, egy kislány, megbotlott és arcra esett a fapadlón. A sivítozása, jajgatása hasogatta Robin dobhártyáját.

– Jaj, Daffy! – sipított fel az egyik batikba öltözött anyuka. – Hát mit csináltál?

A kislány szájából vér szivárgott. Az anyja leguggolt az asztaluk mellett, és hangosan leszidta, majd vigasztalta is, a kislány testvérei és kis barátai meg érdeklődve bámulták. A komp utasai reggel ugyanilyen arcot vágtak, amikor Strike elesett a fedélzeten.

– Műlába van! – kiabálta ki a kompos, részben azért, gyanította Strike, nehogy valaki azt gondolja, az ő figyelmetlensége okozta az esést. Ez a bejelentés a legkevésbé sem csökkentette sem Strike megaláztatását, sem a többi utas érdeklődését.

– Akkor menjünk? – állt fel Robin.

– Mindenképpen – felelte Strike, és összerándult, ahogy felállt és megemelte a málhazsákját. – Rohadt kölkök! – motyogta még, és sántítva elindult Robin nyomában ki, a napsütésbe.

6

Szép hölgy, a kőszív is hasadna tán
temérdek oktalan gyötrelmeid nyomán.

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

A Wodehouse Terrace egy kis dombocskán húzódott, szép kilátás nyílt róla az alatta elterülő öbölre. Sok házat egyterűvé alakítottak itt, de már az utcáról látták, hogy Anna és Kim házát még a többinél is jobban átépítették. A tető helyén valami szögletes üvegdobozszerű csillogott.

– Anna mivel foglalkozik? – kérdezte Robin, míg felmentek a lépcsőn a mélykék színű bejárati ajtóhoz.

– Fogalmam sincs – felelte Strike. – De a felesége pszichológus. Az az érzésem alakult ki, hogy ő nem nagyon örül ennek a nyomozásdolognak.

Megnyomta a csengőt. Lépteket hallottak valószínűleg nyersfa padlón, és dr. Sullivan ajtót is nyitott: magas volt, szőke, mezítláb volt és farmerben-pólóban, a nap megcsillant a szemüvegén. Strike-ról rögtön Robinra pillantott, kissé meglepetten.

– A társam, Robin Ellacott – magyarázta meg Strike.

– Ó – válaszolt Kim. – De azt tudják… hogy ez egyelőre elvileg csak előzetes egyeztetés?

– Robin épp lent volt a déli parton egy másik ügyben, ezért…

– Nem probléma, megvárom a kocsiban – jegyezte meg Robin udvariasan –, ha Anna inkább egyedül Cormorannal beszélne.

– Hát… meglátjuk, mit mond Anna.

Hátrébb lépett, hogy be tudjanak jönni.

– Csak egyenesen fel a lépcsőn, a nappaliba!

A házat nyilvánvalóan teljesen átépítették, méghozzá nagyon is ügyesen. Mindenütt világos fa és üveg fogadta őket. A hálószobát, ahová Robin a nyitva hagyott ajtón bepillanthatott, lehozták a földszintre egy dolgozószobával együtt. Az emeleten pedig, az üvegdobozban, amit az utcáról láttak, egy egybenyitott konyha-nappali-étkező volt, ahonnan lélegzetelállító kilátás nyílt a tengerre.

Anna egy csillogó-villogó, drága kávégép mellett állt, bő, kék pamut melegítőt és fehér vászoncipőt viselt, ami Robinnak stílusosnak, Strike-nak pedig slamposnak tűnt. A haját hátul összekötötte, és így látszott, milyen finom arccsontjai is vannak.

– Á, jó napot! – köszönt, miután kissé összerezzent, amikor megjelentek. – Nem is hallottam a csengőt a kávégéptől.

– Annie – lépett be Strike és Robin nyomában Kim is –, ő itt Robin Ellacott, ööö… Cameron társa. De szívesen vár kint, ha inkább csak…

– Cormoran a neve – javította ki Anna. – Sokszor el szokták téveszteni? – fordult Strike-hoz.

– Gyakrabban igen, mint nem – felelte Strike, bár mosolyogni nem mosolygott hozzá. – De hát tényleg elég hülye név.

Anna elnevette magát.

– Nem zavar, maradjon csak – mondta Robinnak. Odament és kezet nyújtott. – Azt hiszem, magáról is olvastam – tette hozzá, és Robin úgy tett, mintha nem látta volna, ahogy lepillantott az alkarján a hosszú hegre.

– Kérem, üljenek le! – intett Kim egy alacsony, átlátszó műanyag asztal körül lévő beépített ülősarok felé.

– Kávét? – kérdezte Anna, amire mindketten igennel feleltek.

Lassú léptekkel egy ragdoll macska jött be a szobába, óvatosan lépkedve a padlóra eső napfény tócsái között. Ragyogó kék szeme pont mint Joané, az öböl másik partján. Miután mind Strike-ot, mind Robint alaposan megnézte magának, könnyedén felugrott a kanapéra, aztán Strike ölébe.

– Milyen ironikus – jegyezte meg Kim, aki épp odaért a csészékkel és teasüteménnyel megrakott tálcával az asztalhoz –, hogy Cagney feltétel nélkül imádja a férfiakat.

Strike és Robin udvariasan felnevettek. Anna is megérkezett a kávés kancsóval, és a két nő leült egymás mellé, Strike-kal és Robinnal szemben. Egyenesen az arcukba tűzött a nap, de Anna felkapott egy távirányítót, mire leereszkedtek a krémszínű árnyékolók.

– Csodás ez a ház! – jegyezte meg körülnézve Robin.

– Köszönjük – nyugtázta Kim. – Az ő munkája, ő az építész – tette hozzá, és megveregette Anna térdét.

Anna megköszörülte a torkát.

– Szeretnék elnézést kérni… – kezdte egyenesen Strike-ra szegezve szokatlanul ezüstös kék szemét – a tegnap esti viselkedésem miatt. Volt bennem néhány pohár bor. Gondolom, azt hitte, bolond vagyok.

– Ha azt gondoltam volna – felelte Strike, és közben a hangosan doromboló macskát simogatta –, most nem lennék itt.

– De a médium emlegetése biztosan nem keltette a legjobb benyomást… mert higgye el, Kim már jól megmondta, milyen hülye voltam, hogy elmentem hozzá.

– Én nem gondolom, hogy hülye vagy, Annie – szólalt meg Kim halkan. – Csak sebezhető. Nagy különbség.

– Megkérdezhetem, mit mondott ez a médium? – érdeklődött Strike.

– Számít az? – kérdezett vissza Kim, és Robin mintha bizalmatlanságot látott volna abban, ahogy Strike-ra nézett.

– A nyomozás szempontjából nem – felelte Strike. – De mivel ez az úr… vagy hölgy… az oka, hogy Anna odajött hozzám…

– Nő volt – mondta gyorsan Anna. – És nem igazán mondott semmi hasznosat… nem mintha azt gondolnám, hogy…

Idegesen felnevetett, megrázta a fejét, és inkább újra belekezdett.

– Tudom én, hogy hülyeség volt. Mos… mostanában nehéz időszakon mentem keresztül… kiléptem a régi cégtől, és hamarosan negyvenéves is leszek… és hát Kim egy képzésen volt, én meg… hát, gondolom, azt akartam, hogy…

Gúnyosan legyintett, aztán nagy levegőt véve folytatta:

– Ez egy teljesen mindennapi kinézetű nő, Chiswickben lakik. Teli van a háza angyalokkal, mármint hogy kerámia és üveg angyalfigurákkal, és volt egy nagy festmény is, bársonyra festve, a kandalló fölött. Kim… – mondta tovább Anna, Robin pedig a pszichológusnőre pillantott, aki szenvtelen arccal hallgatta. – Kim szerint ő… mármint a médium… tudta, ki az anyám… hogy rákeresett, mielőtt odamentem. Az igazi nevemet mondtam neki. Amikor odaértem, csak annyit mondtam neki, hogy az anyám régen meghalt… bár persze… – itt Anna megint legyintett egyet idegesen a vékonyka kezével – nincs rá bizonyíték, hogy anyám meghalt… részben ez is a… de mindegy, szóval azt mondtam a médiumnak, hogy meghalt, és soha senki nem tisztázta nekem megnyugtatóan, hogy is halt meg. Szóval ez a nő akkor… hát, gondolom, azt mondhatnánk, transzba esett – folytatta Anna, és mintha zavarba jött volna –, és azt mondta, az emberek azt gondolják, csak engem védenek, az én érdekemben, de ideje megtudnom az igazságot, és hogy hamarosan kapok „vezetést”, ami elvisz hozzá. És még azt is, hogy „az édesanyja nagyon büszke önre”, és „mindig őrködik ön fölött”, meg ilyenek, gondolom, ez megszokott szöveg… és aztán, a végén, még azt, hogy „megszentelt helyen nyugszik”.

– „Megszentelt helyen nyugszik”? – ismételte Strike.

– Igen. Gondolom, azt hitte, ez megnyugtató lesz, de hát én nem járok templomba. Hogy anyám végső nyughelye az szent vagy sem… már ha el van temetve… mármint hogy közel sem ez a legnagyobb kérdésem.

– Nem bánja, ha jegyzetelek? – kérdezte Strike.

Előhúzta a jegyzetfüzetét és a tollát, amelyről Cagney, a macska azt hitte, csakis az ő szórakoztatására történt. A mancsával a tollat próbálta löködni, míg Strike leírta a dátumot.

– Gyere már ide, te lüke dög! – szólt rá Kim, és felállt, hogy levegye a macskát Strike öléből, és letegye a langyos fapadlóra.

– Kezdjük akkor az elején! – javasolta Strike. – Ön nyilván nagyon fiatal volt, amikor az édesanyja eltűnt.

– Épp csak egyéves – bólintott Anna. – Szóval egyáltalán nem emlékszem rá. Nem volt róla kép a házban gyerekkoromban. Sokáig nem is tudtam, mi történt vele. Persze, akkor még nem volt internet… különben is, anyám a házasságkötés után megtartotta a családnevét. Én úgy nőttem fel, hogy Anna Phippsnek hívnak, ami meg az apám neve. Ha tizenegy éves korom előtt bármikor bárki megemlíti „Margot Bamborough”-t, hát azt sem tudtam volna, hogy bármi közöm van hozzá. Azt hittem, Cynthia az anyám. Ő volt a gyerekfelügyelőm kicsi koromban – fűzte hozzá magyarázatként. – Apám harmad-unokatestvére, és jóval fiatalabb nála, de az ő neve is Phipps, szóval természetesnek vettem, hogy rendes, normális család vagyunk. Miért ne vettem volna? Arra emlékszem, hogy amikor elkezdtem az iskolát, szöget ütött a fejembe, ugyan miért hívom Cynt „Cynnek” és nem „anyának”. De aztán apa és Cyn úgy döntöttek, hogy összeházasodnak, és azt mondták, most már hívhatom anyának, ha akarom, én pedig azt gondoltam: á, értem, eddig azért kellett a nevén szólítani, mert nem voltak összeházasodva. Az ember kilogikázza a hiányzó információkat, amikor kicsi, nem? Az ő saját fura logikájával. Hét- vagy nyolcéves voltam, amikor az iskolában azt mondta nekem egy lány: „ő nem is az igazi anyukád! Az igazi anyukád eltűnt!” Őrültségnek hangzott. Nem is kérdeztem meg róla apát vagy Cynt. Csak elzártam magamban, de azt hiszem, valami módon éreztem, hogy épp most kaptam magyarázatot néhány olyan fura dologra, amire már felfigyeltem, de sosem értettem. Tizenegy éves voltam, amikor rendesen kiderült az egész. Akkorra már hallottam egyet s mást néhány gyerektől az iskolában. Köztük azt is, hogy „az igazi anyukád megszökött!” Aztán egy nap egy igazán rémes fiú azt mondta: „anyukádat megölte egy ember, és levágta a fejét!” Hazamentem, és elmondtam apának, mit mondott a fiú. Azt akartam, hogy nevessen rajta, mondja, hogy ez nevetséges, micsoda szörnyű egy fiú… de csak elsápadt. Még aznap este Cynthiával lehívtak a szobámból, leültettek a nappaliban, és elmondták az igazat. És összeomlott minden, amiről addig azt hittem, biztosan tudom – mondta Anna halkan. – Ki gondolná, hogy valami ilyesmi történt a családjában? Én imádtam Cynt. Jobban kijöttem vele, mint az apámmal, igazság szerint. És akkor kiderül, hogy nem is az anyám, és hogy mindketten hazudtak… igen, hazudtak, mulasztással hazudtak. Elmesélték, hogy az anyám egy este kijött az orvosi rendelőjéből, és eltűnt. Az utolsó, aki élve látta, a recepciós volt. Azt mondta, a kocsmába megy, az öt percre volt onnan. Ott várta a legjobb barátnője. Amikor anyám nem ért oda, a barátnője, Oonagh Kennedy, aki már egy órája várt, azt hitte, biztos csak elfelejtette. Odatelefonált a szüleimhez. Anyám nem volt ott sem. Apám felhívta a rendelőt, de már bezárt. Besötétedett. Anyám nem jött haza. Apám hívta a rendőrséget. Több hónapig nyomoztak. Semmi. Semmi nyom, semmi tanú… legalábbis apám és Cyn azt mondták, de én azóta olvastam olyat, ami ellentmond ennek. Megkérdeztem apát és Cynt, hol vannak az anyám szülei. Azt felelték, meghaltak. Mint kiderült, ez igaz. Nagyapám szívrohamban, néhány évvel azután, hogy anyám eltűnt, nagyanyám pedig agyvérzésben, egy évvel utána. Anyámnak nem voltak testvérei, szóval nem maradt más rokon, akivel találkozhattam volna, beszélhettem volna róla. Kértem róla képeket. Apám azt mondta, mind kidobta, de Cyn előkeresett nekem néhányat, néhány héttel azután, hogy ez mind kiderült. Kérte, hogy ne mondjam el apámnak, hogy dugjam el őket. És el is dugtam, volt egy nyuszi formájú pizsamatárolóm, évekig abban tartottam az anyám fényképeit.

– Az édesapja és a nevelőanyja elmagyarázták, mi történhetett az édesanyjával? – kérdezte Strike.

– Úgy érti, említették-e Dennis Creedet? – nézett rá Anna. – Igen, de részleteket nem mondtak. Azt mondták, az is lehetséges, hogy megölte egy… egy rossz ember. Ennyit muszáj volt mondaniuk, miután az a fiú az iskolában kifecsegte. Rémes gondolat volt, hogy talán Creed ölte meg… hamarosan persze megtudtam a nevét is, a suliban a többiek nagy örömmel elmondtak mindent. Rémálmaim lettek, anyámat láttam fejetlenül. Időnként bejött a szobámba éjszaka. Néha azt álmodtam, hogy a játékosládámban megtalálom a fejét. Nagyon dühös lettem apámra és Cynre – folytatta, és összefűzte az ujjait. – Nyilván azért, mert sosem mondták ezt el nekem, de azon is elkezdtem gondolkodni, mi mást rejtegethetnek még, vajon benne voltak-e ők is az anyám eltűnésében, nem ők akarták-e eltenni láb alól, hogy összeházasodhassanak. Kicsit belebolondultam ebbe, lógni kezdtem a suliból… egy hétvégén meg is szöktem, a rendőrök vittek haza. Apám őrjöngött. Persze, így visszagondolva, az után, ami anyámmal történt… nyilván az, hogy én is eltűntem, akár csak néhány órára… Pokollá tettem az életüket, az az igazság – mondta ki Anna szégyenkezve. – De minden elismerésem Cynnek, mert kiállt mellettem. Nem adta fel. Apával akkorra már voltak saját gyerekeik is… van egy öcsém meg egy húgom… volt családterápia, közös kirándulások, a kötődést megszilárdítandó, és mindent Cyn intézett, mert apám aztán nem akart semmi ilyesmit csinálni. Anyám említésére csak dühös lesz és sértett. Emlékszem, hogy kiabált velem, hogy miért nem értem meg, neki milyen érzés, hogy ezt most megint felhánytorgatjuk, mit gondolok, ő mit érez… Tizenöt éves koromban megpróbáltam megkeresni anyám barátnőjét, Oonagh-t, akivel találkoznia kellett volna aznap este, amikor eltűnt. Együtt voltak Nyuszilányok – mesélte Anna kis mosollyal. – De ezt akkor még nem tudtam. Sikerült megtalálnom Wolverhamptonban, nagy örömmel fogadta, hogy megkerestem. Volt néhány nagyon kellemes telefonbeszélgetésünk. Elmondott pár olyan dolgot, amit nagyon szerettem volna tudni, anyám humoráról, hogy milyen parfümöt használt… Rive Gauche-t, másnap mentem, és a szülinapi pénzemet eltapsoltam egy üvegnyire. Hogy mennyire imádta a csokoládét, és hogy megszállott Joni Mitchell-rajongó volt. Sokkal élőbbnek tűnt anyám, amikor Oonagh-val beszéltem, mint a fényképekről, vagy bármiből, amit apa vagy Cyn meséltek. Csakhogy apám rájött, hogy beszéltem Oonagh-val, és rém dühös lett. Elkérte a számát és felhívta, megvádolta, hogy arra bátorít, szegüljek vele szembe, elmondta neki, hogy gondjaim vannak, terápiára járok, és amire semmi szükség, az pont az, hogy mások „felkavarjanak”. Rám parancsolt, hogy a Rive Gauche-t se használjam. Azt mondta, nem bírja a szagát elviselni. Úgyhogy végül nem találkoztam Oonagh-val, és amikor huszonévesen próbáltam újra megkeresni, már nem találtam. Akár az is lehet, hogy azóta meghalt. Bejutottam az egyetemre, elköltöztem otthonról, és nekiálltam végigolvasni mindent, amit csak lehetett Dennis Creedről. A rémálmok újrakezdődtek, de ezzel sem jutottam közelebb ahhoz, hogy kiderítsem, mi történt. Úgy néz ki, az, aki a nyomozást vezette anyám eltűnése ügyében, egy Bill Talbot nevű rendőrfelügyelő, mindig is azt gondolta, hogy Creed végzett vele. Talbot most már biztosan nem él, már akkor is közel járt a nyugdíjhoz. Aztán néhány évvel azután, hogy végeztem az egyetemen, az a csodás ötletem támadt, hogy csinálok egy weboldalt – mesélte tovább. – Az akkori barátnőm nagy tech-mágus volt, segített összedobni. De hát szörnyen naiv voltam – sóhajtott fel. – Megírtam, ki vagyok, és kértem, hogy osszanak meg bármilyen információt anyámról. Gondolom, el tudják képzelni, mi történt. Mindenféle elméletek jöttek: írtak jósok, hogy pontosan hol kezdjek ásni, meg olyanok, akik szerint nyilvánvalóan apám csinálta, volt, aki azt írta, nem is Margot lánya vagyok, csak pénzt meg hírnevet akarok, és akadt néhány nagyon rosszindulatú üzenet is, hogy anyám valószínűleg csak elszökött valami szeretőjével, vagy még rosszabb. Egy-két újságíró is megkeresett. Az egyikük írt is egy rémes cikket a Daily Expressben a családunkról, megkeresték apámat is, és nagyjából ez volt az utolsó szög a kapcsolatunk koporsójába. És nem is jött rendbe utána sem – folytatta reményvesztetten. – Amikor megmondtam neki, hogy meleg vagyok, mintha úgy vette volna, csak azért csinálom, hogy vele kiszúrjak. És az utóbbi néhány évben még Cyn is egy kicsit mellé állt. Mindig azt mondja: „de hát én apádnak is lojalitással tartozom ám, Anna!” Szóval… – zárta le Anna a történetet –, itt tartunk most.

Kis ideig senki sem szólt.

– Ez rémes lehet önnek – mondta végül Robin.

– Az – bólintott Kim, és megint Anna térdére tette a kezét. – És én is teljes mértékben megértem Annát, hogy valamilyen feloldást szeretne, persze hogy megértem. De hát reális az – pillantott most Robinról Strike-ra –, és ezzel nem akarok tiszteletlen lenni önökkel, de reális, hogy önöknek sikerül az, ami a rendőrségnek nem, ráadásul ennyi idő után?

– Hogy reális-e? – nézett vissza Strike. – Nem.

Robin észrevette, hogy Anna lehajtotta a fejét, és hirtelen könnyek szöktek a szép nagy szemébe. Szörnyen sajnálta a nőt, de ugyanakkor Strike őszinteségét is tiszteletben tartotta, és úgy tűnt, ez a szkeptikusabb Kimre is nagy hatást gyakorolt.

– Elmondom, mit tudunk csinálni – kezdte Strike, aki tapintatosan a jegyzeteit nézegette, amíg Anna a keze fejével meg nem törölte a szemét. – Azt hiszem, egész jó eséllyel meg tudnánk szerezni az ügy régi rendőrségi dossziéját, mert a rendőrségen elég jó kapcsolatokkal rendelkezünk. Átnézhetjük újra az összes bizonyítékot, újra beszélhetünk a tanúkkal, amennyire ez lehetséges. Alapvetően: meg tudunk róla bizonyosodni, hogy mindent, de tényleg mindent megtettek. De esélyes, hogy ennyi idő után nem találnánk semmi olyasmit, amit a rendőrség nem talált meg, és két nagy akadály is lenne. Először is: semmi helyszíni bizonyíték. Úgy veszem ki, az édesanyjának szó szerint semmi nyomát sem találták soha, ugye? Ruhadarab vagy buszbérlet, vagy bármi.

– Így van – motyogta Anna.

– Másodszor: ahogy ön is épp említette, sokan azok közül, akik kapcsolatban voltak vele, vagy láthattak bármit is aznap este, már jó eséllyel halottak.

– Tudom – mondta Anna, és az orrán egy csillogó könnycsepp gördült le a műanyag asztalkára. Kim átkarolta a vállát. – Lehet, hogy csak az az oka, hogy mindjárt negyven leszek – bukott ki belőle a sírás. – De nem tudom elviselni a gondolatot, hogy lehet, hogy anélkül halok meg, hogy tudnám, mégis mi történt vele!

– Ezt megértem – bólintott Strike. – De nem akarok olyat ígérni önnek, amit nagy valószínűséggel nem tudok teljesíteni.

– És nem volt semmi új fejlemény, vagy nem bukkant fel új nyom azóta sem? – kérdezte meg Robin.

Kim válaszolt neki. Úgy tűnt, eléggé megrázta Anna nyilvánvaló elkeseredése, és továbbra is átölelve tartotta.

– Amennyire mi tudjuk, nem, ugye, Annie? De bármi ilyesmiről biztosan Roy tudna inkább, mármint Anna édesapja. És lehet, hogy nekünk nem is szólna.

– Úgy viselkedik, mintha az egész meg sem történt volna. Ő így birkózik meg vele – törölgette a könnyeit Anna. – Úgy tesz, mintha anyám soha nem is létezett volna, csak hát ott a kellemetlen tény, hogy ha tényleg nem létezett volna, nem lennék én sem. Akár hiszik, akár nem – folytatta –, leginkább az kísért, mi van akkor, ha csak úgy magától elment, és sosem jött vissza, nem akarta tudni, hogy vagyok, vagy tudatni velünk, mi van vele. Ezt a gondolatot nem tudom elviselni. Az apai nagyanyám, akit sosem szerettem… az egyik leggonoszabb öregasszony volt, akit csak valaha ismertem… fontosnak érezte elmondani nekem, hogy ő mindig is úgy gondolta, anyám egyszerűen csak megszökött. Hogy nem fűlt a foga ahhoz, hogy feleség legyen és anya. Ez valami elmondhatatlanul bántott, a gondolat, hogy anyám hagyná, hogy mi végigéljük azt a rettenetet, hogy nem tudjuk, mi történt vele, hogy nem lenne rá kíváncsi, mi van a lányával… Még ha valóban Dennis Creed ölte is meg… az rémes lenne, borzasztó… de legalább vége lenne. Tudnék gyászolni, és nem azzal kellene élnem, hogy talán ott van valahol, vidáman él valami más néven, és nem érdekli, mi lett velünk.

Rövid szünet következett, amelyben Strike és Robin is belekortyoltak a kávéjukba, Anna szipogott, Kim pedig felállt, hogy tépjen egy kis papírtörlőt, amit odanyújtott Annának.

Bejött a szobába még egy ragdoll macska. Gőgösen végigpillantott a négy emberen, aztán lehevert egy napfényfoltban, és kinyújtózkodott.

– Ez Lacey – mondta Kim, amíg Anna az arcát törölgette. – Ő nem szeret senkit, még minket sem.

Strike és Robin megint udvariasan nevettek.

– És hogy működne ez egyébként? – szólalt meg hirtelen Kim. – Mi alapján számláznak?

– Órára – felelte Strike. – Havi részletes számlákat kapnak. E-mailben el tudom küldeni az árjegyzékünket – ajánlotta. – De gondolom, önök még szeretnék megbeszélni ezt, mielőtt döntenek.

– Igen, pontosan – vágta rá Kim, de míg megadta Strike-nak az e-mail-címét, aggódva pillantott Annára, aki lehajtott fejjel ült, és még mindig törölgette a szemét a papírtörlővel.

Strike csonkja eléggé tiltakozott az ellen, hogy megint ráhelyezze a súlyát, ilyen kevéske ülés után, de úgy tűnt, nem nagyon maradt mit megbeszélni, különösen, miután Anna könnyes némaságba vonult vissza. A nyomozó kicsit sajnálta az érintetlen süteményeket a tányéron, amikor megszorította a nő hűvös kezét.

– Mindenesetre köszönöm – mondta Anna, és Strike-nak az az érzése támadt, hogy valahogy csalódást okozott neki, hogy abban reménykedett, majd megígéri, hogy kideríti az igazságot, megesküszik a becsületére, hogy megtesz mindent, amit mások nem tettek meg.

Kim kikísérte őket.

– Később hívjuk önöket – mondta. – Ma délután. Az jó lesz?

– Remek, várjuk a hívásukat! – felelte Strike.

Miután Strike-kal elindultak lefelé a napfényben úszó kerti lépcsőkön az utcára, Robin visszapillantott, és úgy látta, mintha Kim furán nézne rájuk, mintha valami olyasmi lett volna a két vendégben, amire nem számított. Ahogy elkapta Robin tekintetét, ösztönösen elmosolyodott, és becsukta a kék ajtót.

7

Emígy utaztak szépen messze ők,
hol városon, hol pusztaságon át…

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

Mire kiértek Falmouthból, Strike egészen felvidult, és ezt Robin a talán új ügy iránti érdeklődésnek tulajdonította. Sosem látott még olyat, hogy egy érdekes probléma ne kötötte volna le a társa figyelmét, akármi is volt a helyzet épp a magánéletében.

Részben igaza is volt: Strike érdeklődését határozottan birizgálta Anna története, de főleg attól lett ilyen vidám, hogy most néhány óráig nem kell a műlábára helyeznie a testsúlyát, másrészt pedig a tudattól, hogy minden egyes perccel egyre távolabb kerül a húgától. Lehúzta az ablakot, hogy az ismerősen sós tengeri levegő betóduljon az öreg kocsiba, rágyújtott egy cigarettára, és a füstöt gondosan nem Robinra fújva megkérdezte:

– Morrisszal sokat találkozott, amíg én oda voltam?

– Legutóbb tegnap – felelte Robin. – Kifizettem neki a havi költségeit.

– Jaj, remek, köszönöm! – bólintott Strike. – Akartam is emlékeztetni, hogy azt meg kéne csinálni. Na és mit gondol róla? Barclay azt mondja, jó munkát végez, csak túl sokat pofázik a kocsiban.

– Aha – mondta Robin semlegesen. – Hát beszélni azt szeret.

– Hutchins szerint meg egy kicsit olyan mézesmázos – próbálkozott óvatosan Strike.

Észrevette ugyanis, hogy Morris egy teljesen más hangon beszél Robinnal. Hutchins is azt mesélte, hogy Morris rákérdezett nála, Robin kapcsolatban van-e.

– Hmm – nyugtázta Robin. – Hát, én még nem dolgoztam vele eleget, hogy véleményt tudjak formálni.

Úgy döntött, pillanatnyilag van elég baja Strike-nak, és a nyomozóiroda különben is nehezen boldogul a sok munkával, így nem áll neki még kritizálni is az új munkatársat. Kellett az a plusz ember. És Morris legalább jó munkát végez.

– Pat kedveli – tette még hozzá, részben gonoszkodásból, és a szeme sarkából örömmel látta, hogy Strike a homlokát ráncolva néz rá.

– Hát az aztán nem egy nagy ajánlás!

– Milyen rosszindulatú! – vágta rá Robin.

– Azt ugye tudja, hogy még egy hét, és sokkal nehezebb lesz kirúgni Patet? Mindjárt lejár a próbaideje!

– Hát én nem akarom kirúgni – felelte a lány. – Szerintem nagyon jó.

– Jól van, akkor a maga hibája, ha később még bajunk lesz vele.

– Nem az én hibám lesz! – tiltakozott Robin. – Ne próbálja rám lőcsölni Patet, együtt döntöttük el, hogy felvesszük! Maga mondta, hogy elege van már a helyettesítőkből, és…

– És maga mondta, hogy „talán nem lenne rossz ötlet egy hagyományos irodavezetőt felvenni”, meg hogy „attól, hogy idősebb, még ne zárjuk ki”…

– Tudom, mit mondtam, és a korával kapcsolatban tartom is. Igenis olyasvalakire van szükségünk, aki tudja, mi az a rendes nyilvántartás, aki rendben tartja a dolgokat, maga volt, aki…

– Nem akartam, hogy azt gondolja, kor alapján diszkriminálok!

– De maga volt, aki felajánlotta neki az állást! – fejezte be a mondatot határozottan Robin.

– Hát nem t’om, mégis mit gondoltam – morogta Strike, és kipöccintette a hamut az ablakon.

Patricia Chauncey ötvenhat éves volt, de hatvanötnek nézett ki. Vékony asszony volt mély ráncokkal barázdált, majomszerű arccal és valószínűtlenül sötét fekete hajjal, az irodában folyamatosan elektromos cigarettát szívott, de amint a munkanap végén kilépett az épületből, azon nyomban rágyújtott egy igazi Superkingre. Olyan mély és reszelős volt a hangja, hogy a telefonban gyakran összekeverték Strike-kal. Annál az íróasztalnál ült a külső irodában, ahol azelőtt Robin, és most, hogy Robin főállású nyomozó lett, ő vette át a telefonálást és az iroda adminisztratív feladatainak nagy részét is.

Strike és Pat kapcsolata kezdettől elég viharos volt, és ez nagyon meglepte Robint, mert ő mindkettejüket kedvelte. Már megszokta Strike időnkénti rosszkedvét, és inkább elnézte ezeket neki, különösen, amikor arra gyanakodott, hogy fáj a lába; de Patben nem volt ennyi együttérzés, és minden további nélkül visszaszólt neki, hogy „belehalna, ha megköszönné?”, amikor Strike nem mutatkozott elég hálásnak a telefonüzenetek átadásakor. Nyilvánvaló volt, hogy egyáltalán nem érez olyan tiszteletet az eléggé híressé vált nyomozó iránt, mint egyes helyettes titkárnőik. Az egyiket Strike ott helyben kirúgta, amikor felfigyelt rá, hogy az a külső irodából a mobiljával videót készít róla. Sőt, az új irodavezetőjük a viselkedéséből ítélve mindennap arra számított, hogy valami kompromittálót tud meg Strike-ról, és valamelyest megelégedéssel hallotta, hogy az egyik iratszekrény azért van behorpadva, mert Strike egyszer belebokszolt dühében.

Másrészt viszont a nyilvántartást pontosan vezette, a könyvelés rendben volt, a nyugták szépen iktatva, a telefont mindig rendesen felvette, és gondosan kézbesítette az üzeneteket is. Sosem fogyott el a teafilter vagy a tej, és Pat sohasem érkezett késve, akármilyen idő volt, és akármennyit is késett a metró.

Az is igaz, hogy Pat kedvelte Morrist, főleg ő kapta tőle azokat az igen ritka mosolyokat is. Morris mindig gondosan odafigyelt, hogy Patet elbájolja a kék szemével, és csak azután koncentrált Robinra. És Patnek máris feltűnt, hogy lehetne épp valami romantikus is a két fiatalabb kollégája között.

– Hát nagyon jóképű – jegyezte meg Robinnak épp a múlt héten, mikor Morris betelefonált elmondani, hol van, hogy a pillanatnyilag elérhetetlen Barclay-nak tudják majd továbbítani, hol vegye át tőle a megfigyelést a legnagyobb ügyükben. – Azért azt magának is be kell vallania!

– Nem kell bevallanom semmit – felelt Robin kissé bosszúsan.

Épp elég volt neki, hogy szabadidejében Ilsa szekálja Strike-kal, nem kellett még, hogy munkaidőben Pat meg Morrisszal jöjjön.

– Nagyon igaza van – vágta rá Pat. – Csak hadd dolgozzon meg érte!

– Na mindegy – szólalt meg most Strike, és elnyomta a cigarettáját a fémdobozban, amit Robin pont e célból tartott a kesztyűtartóban. – Szóval akkor Borzassal végzett. Rohadt jó munka volt!

– Köszönöm – nyugtázta Robin. – De ez benne lesz a lapokban. A bigámia mindig nagy hír.

– Ja – bólintott Strike. – Hát, neki rosszabb lesz, mint nekünk, de azért érdemes próbálkozni, hogy ha lehet, minket ne keverjenek bele. Akkor beszélek a windsori Mrs. Campionnal. És akkor marad nekünk… – vastag ujjain számolta a neveket – Dupla, Ugribugri, Képeslap és Ravaszdi.

A nyomozóirodában már gyakorlattá vált, hogy a célpontoknak és ügyfeleknek becenevet adnak, főleg azért, nehogy véletlenül az igazi nevüket használják nyilvánosan vagy e-mailben. Dupla egy régebbi ügyfelük volt, aki nemrég előkerült megint, miután más magánnyomozókat is kipróbált, és nem volt megelégedve velük. Strike és Robin korábban már két barátnőjét is lenyomozta. Első ránézésre úgy tűnt, szörnyen balszerencsés a szerelemben, partnerei pedig, akiket eredetileg a kövér bankszámlája vonzott be, képtelenek a hűségre. De idővel Strike-nak és Robinnak meggyőződésévé vált, hogy inkább valami homályos érzelmi vagy szexuális kielégülést nyer abból, ha megcsalják, tehát az általuk megszerzett bizonyítékok a legkevésbé sem törik össze, hanem inkább örömet okoznak neki. Amint az épp aktuális barátnőt szembesíteni lehetett a hűtlensége fotografikus bizonyítékával, Dupla szélnek eresztette, és jött a következő, akivel lejátszódott újra ugyanez. Ezúttal egy glamour modellel járt, aki egyelőre hűségesnek tűnt, amit Dupla rosszul leplezett csalódottsággal fogadott.

Ugribugri, akinek fantáziátlan becenevét Morris találta ki, egy huszonnégy éves táncos volt, és jelenleg épp egy harminckilenc éves, kétszeresen elvált asszonnyal folytatott viszonyt. Ő főleg régi kábítószerügyei és hatalmas öröksége miatt lett híres. Az asszony apja fogadta fel őket, hogy derítsenek ki mindent Ugribugri hátteréről, életmódjáról, hátha valamelyik részlet segítségével el lehetne tőle választani a lányát.

Képeslap viszont, legalábbis egyelőre, teljesen titokzatosnak bizonyult. Egy középkorú és Robin véleménye szerint meglehetősen csúnya tévés meteorológus kereste fel őket, mert a rendőrségnél azt mondták neki, nem tudnak mit csinálni a képeslapok ügyében, amelyek a munkahelyére érkeznek számára, sőt, ami nyugtalanítóbb, amelyeket a lakására dob be valaki személyesen a hajnali órákban. Ezek nem tartalmaztak semmi fenyegetőt, gyakran nem is volt a szövegben semmi más, mint valami banális megjegyzés arról, milyen nyakkendőt viselt legutóbb a tévében. Mégis azt mutatták, hogy az illető sokkal többet tud a meteorológus magánéletéről és arról, mikor hová megy, mint amennyit egy idegennek szabadna tudnia. Az, hogy képeslapokat használt, szintén fura döntésnek tűnt, hiszen annyival könnyebb lett volna manapság az interneten zaklatni valakit. Az egyik külsősük, Andy Hutchins mostanra már két egész héten keresztül ült a férfi háza előtt éjszakánként a leparkolt autójában, de Képeslap mindeddig nem mutatkozott.

Végül pedig ott volt a legjövedelmezőbb ügyük, Ravaszdi, egy fiatal befektetési bankár, aki olyan gyorsan emelkedett fel a cégben, hogy az érthető módon bosszantotta a mellőzött kollégáit. Amikor három, kétségtelenül alkalmasabb jelöltet is megelőzve közvetlenül a főnök helyettesévé léptették elő, már konkrétan gyanúsnak tűnt a dolog. Most már nemcsak Ravaszdi alárendeltjeit, hanem az igazgatótanács néhány gyanakvóbb tagját is érdekelni kezdte, vajon pontosan mivel tartja sakkban Ravaszdi a vezérigazgatót (akit a nyomozóirodában csak „Ravaszdi főnökének” vagy RF-nek hívtak). Az igazgatótanácsi tagok egy sötét belvárosi bárban találkoztak Strike-kal, és vázolták az aggályaikat. Strike egyelőre ahhoz a stratégiához folyamodott, hogy a személyi titkárán keresztül igyekezett többet megtudni Ravaszdiról. Morris kapta a feladatot, hogy munkaidő után elegyedjen beszédbe vele, de ne árulja el se a valódi nevét, se a foglalkozását, csak derítse ki, ha lehet, mennyire lojális a nő Ravaszdihoz.

– Van valami időpont, amikorra vissza kell érnie Londonba? – kérdezte Strike rövid szünet után.

– Nincs – felelte Robin. – Miért?

– Akkor nem bánná, ha megállnánk enni valamit? – érdeklődött Strike. – Kihagytam a reggelit.

Robin ugyan jól emlékezett, hogy amikor odaért a Palacio Lounge-ba, Strike előtt egy croissant-morzsákkal teli tányért látott, de nem ellenkezett. A férfi mintha olvasott volna a gondolataiban:

– A croissant nem számít. A nagy része levegő!

Robin elnevette magát.

Mire odaértek a Subwaybe a cornwalli pihenőhelyen, mindkettejük fáradtsága dacára szinte vidám hangulat alakult ki az autóban. Robin az egészségesebb étkezésre vonatkozó elhatározását észben tartva nekiállt a salátájának, Strike pedig evett néhány kellemes falatot a marhahúsos-sajtos szendvicséből, és elküldte Kimnek a számlázásról szóló szokásos tájékoztatójukat.

– Összevesztem Lucyvel reggel – mondta aztán.

Biztos jó alaposan, gondolta Robin, abból ítélve, hogy Strike egyáltalán megemlíti a dolgot.

– Reggel ötkor, a kertben, amíg csak csendesen cigizgettem.

– Kicsit korai időpont veszekedéshez – felelte Robin, miközben nem nagy lelkesedéssel a káposztalevelek között válogatott.

– Hát, úgy tűnik, ellenfelek vagyunk a nagy „ki szereti jobban Joant” derbin. Nem is tudtam, hogy beneveztek ebbe.

Rövid ideig némán evett tovább, aztán folytatta:

– A végén azt mondtam neki, hogy szerintem Adam egy kis nyafogós mamlasz, Luke meg komplett seggfej.

Robin épp egy korty vizet ivott, de most hirtelen levegőt vett, és köhögőroham jött rá. A szomszédos asztaloknál ülők is odafordultak, olyan hangosan igyekezett úrrá lenni a légszomján. Felkapott egy szalvétát, hogy megtörölje az állát és a szemét.

– Ezt meg… mi az istennek… mondta? – kérdezte zihálva.

– Mert Adam tényleg egy kis nyafogós mamlasz, Luke meg egy seggfej.

Robin még mindig a vizet igyekezett kiköhögni a légcsövéből, de közben el is nevette magát. A szeméből dőlt a könny, és megrázta a fejét.

– A francba már, Cormoran! – nyögte ki, amikor végre levegőhöz tudott jutni.

– Hát maga nem töltött el velük egy egész hetet! Luke eltörte az új fülhallgatómat, aztán meg elszaladt a lábammal, a kis szemét! És akkor Lucy megvádol, hogy Jacket jobban szeretem. Hát persze hogy jobban szeretem! Ő az egyetlen normális köztük!

– Jó, de azt mondani az anyjuknak, hogy…

– Igen, tudom – sóhajtott nagyot Strike. – Majd felhívom, és bocsánatot kérek. – Rövid szünet következett. – De a kurva életbe már! – morogta aztán. – Miért kéne nekem mindhármat elvinnem? A másik kettő le se szarja a hadsereget! „Adam sírt, amikor Jack hazaért a Churchill bunkerből”, persze! A kis szemétnek nem tetszett, hogy vettem Jacknek dolgokat, ennyi az egész. Ha Lucyn múlna, vihetném mindhármat csoportos kirándulásokra minden hétvégén, és felváltva választhatnák ki, hová. Állatkert meg kibaszott gokartozás lenne, és tönkretenne mindent, amit szeretek abban, hogy találkozom Jackkel. Én bírom Jacket! – mondta Strike, és mintha meglepetés lett volna a hangjában. – Ugyanazok a dolgok érdekelnek minket. De mi ez a mánia, hogy mindhárommal ugyanúgy kell bánni? Azt gondolnám, hasznos lecke az élethez, hogy rájönnek, nem jár nekik automatikusan. Hogy az ember nem kap dolgokat csak úgy, csak azért, mert valakinek a rokona. De jó, ha azt akarja, hogy a másik kettőnek is vegyek ajándékot – folytatta, és a két kezével valami keretfélét rajzolt a levegőbe –, „Próbálj nem egy kis szemét lenni!” Csináltatok egy ilyen táblát Luke-nak, a szobája falára.

Vettek némi nassolnivalót, és továbbmentek. Ahogy kifordultak az útra, Strike annak is hangot adott, hogy bűntudatot érez, amiért nem veheti ki a részét a vezetésből, mert a régi Land Rover túl nagy kihívás lett volna a műlábának.

– Nem számít – felelte erre Robin. – Nekem nem baj. Mi olyan vicces? – kérdezte aztán, amikor látta, hogy Strike nagyon vigyorog valamin, amit az ételes szatyorban talált.

– Angol földieper!

– És az miért is olyan komikus?

Strike elmesélte, mennyire felhúzta magát Dave Polworth azon, hogy a cornwalli termékeken nem szerepel az eredetmegjelölés, és hogy ugyanennyire örült neki, hogy Cornwallban egyre többen érzik fontosabbnak a cornwalli, mint az angol identitásukat.

– Az identitás társadalmi elméletei nagyon érdekesek – felelte Robin. – Azok is, meg az önbesorolás elmélete is. Foglalkoztam velük az egyetemen. Tudja, vannak implikációi, nemcsak az üzleti életben, hanem általában a társadalomra nézve is…

Robin vidáman tovább beszélt még néhány percig, mire egy oldalpillantásnál észrevette, hogy Strike közben elaludt. Úgy döntött, nem veszi magára, hisz a nyomozó arca már szürkés volt a fáradtságtól, inkább csak elhallgatott. Az időnkénti morgó horkantástól eltekintve Strike nem szólt semmi mást, amíg Swindon környékén hirtelen összerezzenve fel nem ébredt.

– Affrancba! – törölte meg a száját a keze fejével. – Elnézést. Mennyit aludtam?

– Úgy három órát – válaszolta Robin.

– Affrancba! – mondta Strike megint. – Elnézést! – Majd rögtön egy cigarettáért nyúlt. – A világ legkényelmetlenebb kanapéján aludtam egy hétig, és a kölykök mindennap kibaszott hajnalban felvertek. Kér valamit a kajás szatyorból?

– Igen! – felelte Robin, immár teljesen elengedve a diétát. Sürgősen be kellett vinnie valami energiát. – Csokit. Angolt vagy cornwallit, nem érdekel.

– Szóval elnézést – ismételte Strike harmadszorra is. – Épp valaminek a társadalmi elméletéről beszélt…

Robin elvigyorodott.

– Épp akkortájt aludt el, amikor arról beszéltem, milyen briliánsan alkalmazom a társadalmi identitás elméletét a nyomozói gyakorlatban.

– Azaz? – igyekezett Strike udvariasan jóvátenni a korábbi udvariatlanságát.

Robin persze pontosan tudta, hogy ezért teszi fel a kérdést.

– Lényegében mindannyian hajlunk arra, hogy önmagunkat és másokat is csoportokba rendezve lássunk – mondta –, és ez általában ahhoz vezet, hogy a csoport tagjai közt nagyobb hasonlóságot tételezünk fel, míg a tagok és nem tagok közt alábecsüljük a hasonlóságokat.

– Akkor azt mondja, nem is minden cornwalli amolyan igazi, belevaló kemény férfi, és nem minden angol nagyképű pöcs? – Strike kibontott egy Yorkie márkájú csokit, és Robin kezébe adta. – Elég valószínűtlenül hangzik, de legközelebb rákérdezek Polworthnél.

A földieperre, amit amúgy is Robin vett, ügyet sem vetve kinyitott egy doboz Coca-Colát, dohányzás közben megitta, és nézte, ahogy az ég vérvörösre vált London felé közeledve.

– Azt tudja, hogy Dennis Creed még mindig él? – jegyezte meg az ablakon át az egyre homályosabb fákat bámulva. – Ma reggel utánaolvastam az interneten.

– Hol van? – kérdezte Robin.

– A Broadmoorban – felelte Strike. – Eredetileg a Wakefieldben őrizték, aztán a Belmarshban, végül ’95-ben helyezték át a Broadmoorba.

– Milyen pszichiátriai diagnózissal?

– Vitatottal. A tárgyaláson a pszichiáterek nem értettek egyet abban, hogy épeszű-e. Nagyon magas az IQ-ja. Végül az esküdtszék kimondta, tudatában kellett lennie, hogy amit tesz, az rossz, ezért került a börtönbe, és nem a kórházba. De azóta biztos lettek tünetei, amelyek a gyógykezelést igazolhatják. Ilyen nagyon kevés utánaolvasás után – folytatta – már értem, miért gondolta a nyomozás vezetője, hogy talán Margot Bamborough is Creednek esett áldozatul. Állítólag láttak azon a környéken egy kisebb furgont veszélyesen száguldozni, nagyjából akkor, amikor Margot épp a Három Királyok felé tarthatott. És Creed is egy furgont használt – tette hozzá magyarázatul Robin kérdő tekintete láttán –, néhány más esetben, amikor bizonyítottan ő rabolt el nőket.

Az út mellett kigyulladtak a lámpák, Robin pedig lenyelte a Yorkie utolsó kockáját, és bedobta az idézetet:

– „Megszentelt helyen nyugszik.”

Strike csak horkant egyet két slukk között.

– Tipikus jósnőmaszlag.

– Gondolja?

– Hát persze hogy gondolom! – vágta rá Strike. – Milyen kapóra is jön, hogy a túlvilágból kizárólag rejtvényekben képes mindenki beszélni! Hagyjon már ezzel!

– Jól van, nyugodjon meg, csak hangosan gondolkodtam!

– Ha akarja, szinte bármire ráhúzhatja azt, hogy „megszentelt hely”. Clerkenwell, ahol Margot eltűnt, na, annak az egész környéknek van valami vallásos kapcsolódása. Szerzetesekkel vagy ilyesmi. Tudja, hol lakott Dennis Creed 1974-ben?

– Na, mondja!

– A Paradise Parknál, Islingtonban!

– Ó – felelte Robin. – Szóval maga szerint ez a médium tényleg tudta, ki Anna édesanyja?

– Ha a médiumbizniszben lennék, hát jó, hogy én is rákeresnék az ügyfél nevére, mielőtt megjelenik. De az is lehet, hogy csak valami megnyugtatónak szánt hülyeség volt, ahogy Anna is mondta. Utalás arra, hogy rendesen el van temetve. Akármilyen szörnyű véget is ért, megtisztul attól, ahol a maradványai nyugszanak. Egyébként Creed be is vallotta, hogy elszórt csontdarabokat a Paradise Parkban. A virágágyásokba taposta őket.

Bár még mindig fülledt volt a kocsiban, Robin érezte, hogy önkéntelenül is egy kis remegéshullám fut végig rajta.

– Rohadt hullarablók.

– Kik?

– Médiumok, jósok, az összes ilyen szemfényvesztő… Kirabolják az embereket!

– Nem gondolja, hogy lehetnek köztük, akik hisznek abban, amit csinálnak? Akik tényleg azt gondolják, hogy üzeneteket fognak a másik oldalról?

– Azt gondolom, hogy tele a világ bolondokkal, és minél kevésbé jutalmazzuk a bolondságukat, annál jobban járunk.

Strike-nak megcsörrent a zsebében a telefonja. Előhúzta és felvette.

– Cormoran Strike.

– Igen, halló… Itt Anna Phipps. Itt van velem Kim is.

Strike kihangosította a hívást.

– Remélem, hallanak – kezdte a régi Land Rover dübörgő, kattogó zajában. – Még mindig az autóban vagyunk.

– Igen, elég nagy a zaj – felelte Anna.

– Pillanat, megállok! – szólt bele Robin is, és le is húzódott óvatosan a leállósávba.

– Á, máris jobb! – mondta Anna, ahogy Robin leállította a motort. – Nos, Kimmel átbeszéltük a dolgot, és eldöntöttük: szeretnénk felfogadni önöket!

Robinba izgatott kis villámcsapás hasított.

– Remek – felelte Strike. – Nagyon szeretnénk segíteni, ha tudunk.

– Csakhogy – vette át a szót Kim – úgy gondoljuk, hogy pszichológiai és… nos, őszintén szólva, anyagi okokból szeretnénk, ha szabnánk egy időhatárt a nyomozásnak, mert ha a rendőrség nem oldotta meg az ügyet majd negyven év alatt… úgy értem, az is lehet, hogy önök még negyven év alatt sem találnak semmit.

– Így van – helyeselt Strike. – Szóval akkor…

– Azt gondoltuk, legyen egy év – bökte ki Anna kissé ideges hangon. – Mit gondol… ez tarthatónak tűnik?

– Magam is ezt javasoltam volna – felelte Strike. – Őszintén szólva nem is nagyon hiszem, hogy bármire nagy esélyünk lenne ennél kevesebb idő alatt.

– Kell valamit tennem ahhoz, hogy kezdeni tudjanak? – kérdezte Anna, ezúttal az idegességen felül némi izgalommal is.

– Biztos, hogy majd eszembe jut valami – mondta Strike, és előkapta a jegyzetfüzetét, hogy megnézzen benne egy nevet. – De kezdetnek jó lenne, ha beszélhetnénk az apjával és Cynthiával.

A vonal másik végén teljes csend fogadta ezt. Strike és Robin egymásra néztek.

– Nem hiszem, hogy erre lenne bármi esély – felelte Anna. – Sajnálom, de ha apám tudomást szerez erről, nem hiszem, hogy valaha megbocsátja nekem.

– És mi a helyzet Cynthiával?

– A helyzet az – szólt közbe Kim hangja –, hogy Anna édesapja újabban nincs jól. Kettejük közül Cynthia áll racionálisabban ehhez a dologhoz, de most ő sem fog semmi olyanba belemenni, ami Royt felzaklathatja.

– Rendben, semmi baj – nyugtázta Strike, és felhúzott szemöldökkel Robinra pillantott. – Legelőször is a rendőrségi dosszié megszerzését tűzzük ki célul. Hamarosan elküldöm e-mailen önöknek a szokásos szerződésünket. Nyomtassák ki, írják alá, küldjék vissza, és meg is vagyunk.

– Köszönjük! – felelte Anna.

– Akkor visszhall – tette hozzá kis késéssel Kim, és letették.

– Nohát, nohát – szólalt meg Strike. – Az első döglött ügyünk. Hát ez érdekes lesz!

– És van rá egy évünk! – kanyarodott vissza közben az útra Robin.

– Meg fogják hosszabbítani, ha úgy néz ki, találtunk valamit – jelentette ki Strike.

– Hiszem, ha látom! – felelte Robin gúnyosan. – Kim csak azért hajlandó adni nekünk akár egy évet is, hogy azt mondhassa Annának: de hát ők mindent megpróbáltak. Itt helyben fogadok egy ötösben, hogy semmilyen hosszabbítást nem fogunk kapni!

– Hát ezt tartom – kontrázott Strike. – Ha a leghalványabban is úgy tűnik, van valamink, Anna biztosan azt akarja majd, hogy menjünk rajta végig rendesen.

A hazaút hátralévő részében az iroda négy futó nyomozásáról beszélgettek, egészen a Denmark Street végéig, ahol Strike kiszállt.

– Cormoran! – szólt utána Robin, ahogy kiemelte a málhazsákját a Land Rover hátuljából. – Az asztalán van egy üzenet Charlotte Campbelltől. Tegnap hívta, és azt kérte, hívja vissza. Azt mondta, van nála valami, ami kell magának.

Egy rövid pillanatig Strike csak nézett Robinra kifürkészhetetlen arckifejezéssel.

– Rendben. Köszönöm. Hát akkor viszlát, holnap. Ja, nem is – módosított azonnal. – Maga szabin lesz. Élvezze ki!

Azzal becsapta a hátsó ajtót, és bicegve elindult az iroda felé, lehajtott fejjel, a málhazsákjával a vállán, és a kimerült Robin nem tudta meg, vajon tényleg kell-e neki az a valami, ami Charlotte Campbellnél van.

MÁSODIK RÉSZ

Az ősz jött most, ruhája színarany…

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

(KÁROLYI AMY FORDÍTÁSA)

8

A baljós könyvben rémségekre hull
szeme…

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

Amikor Strike és Robin közölte vele, hogy a férje bigámista, a sápadt nő, akit immár II. Mrs. Borzasnak hívtak maguk közt, néhány percig csak ült némán. Kicsi, de kellemes windsori háza is csendes volt azon a kedd délelőttön, a fia és lánya az iskolában, és ki is takarított, mielőtt Strike-ék megérkeztek: a levegőben parkettatisztító illata érződött, a szőnyegen pedig még látszott a porszívó nyoma. A csillogóra fényesített dohányzóasztalon tíz fénykép hevert Borzasról Torquay-ban, a parókája nélkül, ahogy nevetve kisétál a pizzériából a két tizenéves fiúval, akik elképesztően hasonlítottak a másik két gyerekére Windsorban, és karján egy mosolygó nővel, aki meg akár az ügyfelük nővére is lehetett volna.

Robin pontosan emlékezett rá, hogy érezte magát, amikor Sarah Shadlock gyémántos fülbevalóját felfedezte a hitvesi ágyukban, de azt ő is csak találgatni tudta, micsoda fájdalmat, megaláztatást, szégyent rejt el most a nő feszült arca. Strike épp hagyományos együttérző formulákat mondott, de Robin a teljes bankszámlájában fogadott volna, hogy Mrs. Borzas egyetlen szót sem hall belőle – és amikor a nő hirtelen felugrott, olyan szörnyen remegve, hogy a mondat közepén Strike is felállt nagy nehezen, hátha el kellene kapni, Robin már tudta, hogy igaza volt. De Mrs. Borzas remegő léptekkel kiment a helyiségből Strike mellett. Hamarosan hallották, ahogy nyílik a bejárati ajtó, és az ablak fehér függönyén keresztül meg is pillantották az ügyfelüket, ahogy a ház előtt parkoló piros Audi Q3 felé tart, kezében egy golfütővel.

– A francba! – nyögte ki Robin.

Mire odaértek hozzá, II. Mrs. Borzas már betörte a szélvédőt, és több mély horpadást is okozott a kocsi tetején. Az ablakokból szomszédok bámulták, és a szemben lévő házban két törpespicc csaholt eszeveszetten az üvegajtó mögött. Strike kicsavarta a kezéből az ütőt, mire Mrs. Borzas szitkozódott, megpróbálta visszaszerezni, aztán keserves sírásra fakadt.

Robin átkarolta az ügyfelüket, és határozottan visszairányította a házba. Strike mögöttük jött a golfütővel. Robin a konyhában kiadta neki feladatul, hogy csináljon egy erős kávét, és keressen egy üveg brandyt. Tanácsára Mrs. Borzas felhívta a bátyját, és könyörgött neki, hogy jöjjön azonnal. De amikor letette, és a nő rögtön Borzas számát kezdte keresgélni, Robin kikapta a telefont a szépen manikűrözött kezéből.

– Adja vissza! – nézett rá Mrs. Borzas vad tekintettel, harcra készen. – A szemét… Asszemét… beszélni akarok vele! Adja vissza!

– Nem jó ötlet – tette le elé a kávét és a brandys üveget Strike. – Már így is tudjuk, hogy ügyesen rejti el ön elől a pénzt és egyéb vagyontárgyakat. Önnek egy rettentő ügyes ügyvéd kell!

Ott maradtak az ügyfelük mellett, amíg a bátyja, egy öltönybe bújt HR-es fejes, meg nem érkezett. Bosszantotta, hogy el kellett jönnie hamarabb a munkahelyéről, és annyira lassan fogta fel, amit mondtak neki, hogy Strike majdnem ki is jött a sodrából, és Robin úgy érezte, muszáj közbeavatkoznia, hogy a konfliktust elkerüljék.

– A kurva életbe már! – morogta Strike később, útban vissza Londonba. – Már házas volt, amikor a maga húgát elvette. Olyan nehéz ezt megérteni?

– Nagyon nehéz! – felelte Robin kissé harapósan. – Az ember nem gondolja, hogy ilyen helyzetben találhatja magát.

– Gondolja, hogy hallották, amikor azt kértem, ne mondják el a sajtónak, hogy mi is benne voltunk?

– Nem – jelentette ki Robin.

Igaza is lett. Két héttel a Windsorban tett látogatásuk után egy nap arra ébredtek, hogy három bulvárlap is a címlapon hozza Borzas és a három nője leleplezését, és belül, a cikkben mindháromnál ott volt Strike képe, az egyiknél pedig a neve is, a főcímben. Most már saját jogán is hírértékű volt, és ha egymás mellé lehetett tenni a híres nyomozót meg a köpcös, kopaszodó, gazdag pasast, akinek sikerült két családot meg egy szeretőt is fenntartania, az ellenállhatatlannak bizonyult.

Strike csakis sűrű szakállal tanúskodott fontosabb ügyekben, amit szerencsére nagyon gyorsan meg tudott növeszteni, ha szükség volt rá. A sajtó által leggyakrabban használt fotóján még egyenruhában volt látható. De még így is folyamatosan küszködött, hogy észrevétlen tudjon maradni, ahogy választott szakmája megkívánta, és igazán el tudta volna viselni, ha nem zaklatják folyton riporterek az irodájánál. A felszított érdeklődést csak tovább fokozta, hogy a két Mrs. Borzas támadó szövetséget kötött immár elhidegült férjük ellen. Nehéz lett volna előre látni, mennyire élvezték ezt az érdeklődést, és nemcsak hogy közös interjút adtak egy női magazinnak, hanem megjelentek együtt több napközbeni tévéműsorban is, és beszéltek arról, milyen hosszan verték át őket, mennyire megdöbbentek, valamint vadonatúj barátságukról, és arról is, hogy Borzas megkeserüli még a napot, amikor velük megismerkedett. Alig leplezett fenyegetés is elhangzott a glasgow-i terhes szeretőnek, aki meglepő módon úgy tűnt, Borzas mellé áll: nehogy azt gondolja, hogy a pasasnak egyetlen pennyje is marad, mire a két felesége végez vele.

Hűvösen, nyugalmasan telt tovább a szeptember. Strike felhívta Lucyt, hogy bocsánatot kérjen, amiért rosszat mondott a gyerekeiről, de a húga ez után is hűvösen viselkedett vele, nyilván, mert Strike csak azért tanúsított megbánást, hogy kimondta a véleményét, de nem vonta azt vissza. Strike megkönnyebbüléssel értesült, hogy a gyerekeknek minden hétvégén sportprogramjuk van most, hogy ismét elkezdődött az iskola, ami azt jelentette, hogy a legközelebbi St. Mawes-i látogatásakor nem kellett a kanapén aludnia, és rendesen oda tudott figyelni Tedre és Joanra, nem vonta el a figyelmét Lucy feszült, vádló jelenléte.

Bár a nagynénje továbbra is ragaszkodott hozzá, hogy főzzön neki, a kemoterápia már eléggé legyengítette. Rossz volt nézni, ahogy vonszolta magát a konyhában, de le nem ült volna, még akkor sem, amikor Ted már szinte könyörgött neki. Szombat este a nagybátyja meg is tört, miután Joan elment lefeküdni, és ott zokogott Strike vállán. Ted valaha az erő rendíthetetlen, sérthetetlen bástyájának tűnt az unokaöccse szemében, és bár Strike általában szinte bármilyen körülmények között el tudott aludni, most hajnali kettőnél is tovább hevert ébren, és bámult a londoni éjszakánál sokkalta sűrűbb sötétségbe. Azon gondolkodott, maradjon-e még, és utálta magát, mert úgy döntött, az a helyes, ha most visszamegy Londonba.

Az igaz, hogy a nyomozóiroda rengeteg munkája miatt már azért is bűntudatot érzett, hogy a cornwalli hosszú hétvége miatt Robinra és a többi külsősükre hárult az egész. A jelenleg is futó öt ügy mellett Robinnal igyekeztek a megnövekedett számú csapat menedzselését is kézben tartani, és kijárni még egy év hosszabbítást az irodájuk bérlésére az ingatlanfejlesztőtől, aki az épületet megvette. Azzal is próbálkoztak, bár mindeddig sikertelenül, hogy valamelyik rendőrségi kapcsolatukat rávegyék: keresse meg és adja át nekik a negyvenéves dossziét Margot Bamborough eltűnéséről. Morris exrendőr volt, és Hutchins, a legrégebbi külsősük is, egy csendes, búskomor pasas, akinek szerencsére az utóbbi időben enyhültek a szklerózis multiplexes tünetei. Mindketten próbáltak szívességeket behajtani régi kollégáktól, de egyelőre az érdeklődésre kapott válaszok a „már biztos megették az egerek” és a „menjen a francba, Strike, dolgozom” közti skálán helyezkedtek el.

Egy esős délutánon megcsörrent Strike telefonja, amikor épp Ravaszdi nyomában járt a belvárosban, igyekezvén nem túl feltűnően sántítani, és fejben elátkozva a második utcai esernyőárust, aki az útjába került. Arra számított, megint valami megoldandó problémát szegeznek neki, így teljesen készületlenül érte a hívó:

– Hahó, Strike! Itt George Layborn. Hallom, megnézi újra a Bamborough-ügyet.

Strike csak egyszer találkozott eddig Layborn felügyelővel, és bár az valóban egy olyan ügy kontextusában történt, amelyben ők Robinnal nagy segítséget nyújtottak a rendőrségnek, ettől még nem érezte úgy, hogy elég közeli lenne a viszonyuk ahhoz, hogy segítséget kérjen tőle a Bamborough-dosszié megszerzéséhez.

– Heló, George! Aha, jól hallotta – felelte neki, és figyelte, ahogy Ravaszdi bemegy egy borbárba.

– Na, találkozhatnánk holnap este, ha van kedve hozzá. Feathers, hatkor? – kérdezte Layborn.

Így aztán Strike megkérte Barclay-t, hogy cseréljenek műszakot, és a következő este elment a Scotland Yard közelében lévő kocsmába, ahol Layborn már a pultnál ülve várt rá. Pocakos, őszülő hajú, középkorú pasas volt. Vett mindkettejüknek egy pint London Pride-ot, aztán elvonultak egy sarokasztalhoz.

– Apám még dolgozott a Bamborough-ügyön, Bill Talbot alatt – mondta Strike-nak. – Elmesélt róla mindent. Eddig mije van?

– Semmim. Visszaolvasgattam a régi újságcikkeket, és most igyekszem megtalálni azokat, akik ugyanabban a rendelőben dolgoztak, ahonnan eltűnt. Sok mást nem tehetek, amíg át nem olvasom a rendőrségi dossziét, de ebben egyelőre senki sem tudott segíteni.

Layborn, aki előző találkozásukkor különös hajlamot tanúsított egyfajta kacifántosan obszcén beszédmódra, most furán visszafogottnak tűnt.

– Kurva nagy káosz volt, az egész Bamborough-nyomozás – mondta halkan. – Bill Talbotról mesélt már magának valaki?

– Nem, de halljuk!

– Hát, megbolondult – felelte Layborn. – Rendes mentális összeomlása volt. Már azelőtt is furán viselkedett, hogy megkapta az ügyet, de hát tudja, ez a ’70-es években történt… a dolgozók mentális egészségével foglalkozni buziság. De a maga idejében jó nyomozó volt, azt ne feledje. Néhány fiatalabb rendőr felfigyelt rá, hogy furcsán viselkedik, de ha megemlítették valakinek, megkapták, hogy hagyják a picsába. Már hat hónapja vezette a nyomozást a Bamborough-ügyben, amikor a felesége az éjszaka közepén kihívta a mentőt, és bevitette. Nyugdíjba küldték, de az ügynek már túl késő volt. Jó tíz évvel ezelőtt halt meg, de úgy hallottam, sosem tette túl magát azon, hogy elcseszte ezt a nyomozást. Amikor jobban lett, teljesen el volt borzadva, hogy miket művelt.

– Mármint miket?

– Túlságosan bízott a megérzéseiben, nem bánt rendesen a bizonyítékokkal, nem érdekelték a tanúk, ha nem illettek az elméletéhez…

– Mármint ahhoz, hogy Creed rabolta el, ugye?

– Pontosan – bólintott Layborn. – Bár Creedet akkor még mindig az Essexi Mészárosnak hívták, mert az első néhány hullát az eppingi erdőben meg Chigwellben rakta ki. – Kortyolt egy nagyot a söréből. – Jackie Aylett nagy részét egy ipari szemetes konténerben találták meg. Ez egy állat, tényleg. Egy állat.

– Ki vette át az ügyet Talbot után?

– A neve Lawson, Ken Lawson – felelte Layborn. – De hát hat hónap hátrányban volt, a nyomok kihűltek, és jó nagy káoszt örökölt meg. Ráadásul Margot Bamborough elég rossz időpontot is választott – folytatta. – Mert tudja, mi történt egy hónappal azután, hogy ő eltűnt?

– Mi?

– Eltűnt Lord Lucan! – vágta ki a rendőr. – Próbáljon csak meg továbbra is címlapra rakni egy eltűnt doktornőt, miután egy nemesember gyerekfelügyelőjét agyonverik, ő meg szökésben van! A Nyuszilányos képeket már ellőtték… azt tudta, hogy Bamborough Nyuszilány volt?

– Aha – bólintott Strike.

– Abból a pénzből végezte el az orvosit – mesélt tovább Layborn. – De az öregem szerint a család nem szerette, ha ezt feszegetik. Ebben nagyon megmakacsolták magukat, pedig azok a képek aztán biztosan segítettek, hogy a nyilvánosság többet foglalkozzon az üggyel! De hát így megy ez, nem?

– És a maga apja mit gondolt, mi történt vele? – kérdezte Strike.

– Hát, igazság szerint – válaszolt Layborn – azt gondolta, Talbotnak valószínűleg igaza volt, és Creed vitte el. Semmi jele nem volt, hogy le akart volna lépni, az útlevelét megtalálták otthon, nem pakolt össze bőröndöt, nem hiányzott egyetlen ruhája sem, stabil állása volt, pénzgondja meg nem, és kisgyereke.

– Elég nehéz egy erős, egészséges huszonkilenc éves nőt az utcáról elrabolni anélkül, hogy valaki észrevenné – jegyezte meg Strike.

– Az igaz – bólintott Layborn. – Creed általában részegen szedte össze őket. De egyébként meg sötét volt és esett is. Ilyet csinált már azelőtt is. És jól el tudta altatni a nők gyanakvását, meg rokonszenvet ébreszteni bennük. Volt néhány, aki a saját akaratából ment be a lakásába.

– És volt egy furgon is, nem? Olyan, mint Creedé, ami a környéken száguldozott.

– Aha – erősítette meg a rendőr. – És abból ítélve, amit apám mondott, ennek sosem mentek utána rendesen. Tudja, Talbot nem akarta, hogy az derüljön ki, valaki csak rohant haza teaidőre. Például hallottam olyat is, hogy felbukkant akkoriban Bamborough egy régi pasija. Én aztán nem állítom, hogy ez a pasi ölte meg, de apám azt mesélte, Talbot a fél kihallgatását azzal töltötte, hogy próbálta kideríteni, hol volt azon az éjszakán, amikor Helen Wardropot megtámadták.

– Kicsodát?

– Egy prostit. Creed megpróbálta elrabolni ’73-ban. Neki is voltak kudarcai, tudja. Peggy Hiskett, ő is meglógott előle, és még leírást is adott a rendőrségnek ’71-ben, de az nem volt nagy segítség. Azt mondta, sötét hajú volt és köpcös, merthogy akkor parókát viselt és egy kitömött női kabátot. Végül Melody Bower miatt kapták el. Énekesnő volt egy éjszakai lokálban, úgy nézett ki, mint Diana Ross. Creed szóba elegyedett vele a buszmegállóban, felajánlotta, hogy elviszi, és amikor nemet mondott, megpróbálta bevonszolni a furgonba. De a nő kiszabadult és elszaladt, adott egy rendes személyleírást a rendőrségnek, és azt is elmondta, hogy a pasas állította, hogy a Paradise Park mellett lakik. A vége felé nem figyelt oda rendesen. Az elbizakodottsága, az buktatta le.

– Maga jó sokat tud erről az ügyről, George.

– Hát ja, apám az elsők között volt, akik behatoltak Creed alagsori lakásába, amikor letartóztatták. Arról sosem volt hajlandó beszélni, hogy mit látott ott, pedig látott ő már bandaleszámolást, meg amit csak akar… Creed sosem vallotta be, hogy ő ölte meg Bamborough-t, de ez nem jelenti, hogy nem ő volt. Az a pöcs halála napjáig bizonytalanságban akar tartani mindenkit. Igazi gonosz szarházi. Évekig játszadozott az ismert áldozatai családjával is. Szeret arra utalgatni, hogy több nő is volt, de részleteket nem mond soha. Valami újságíró csinált vele egy interjút a ’80-as évek elején, de azóta senkinek sem hagyják, hogy beszéljen vele. Az Igazságügyi Minisztérium beszigorított. Creed a nyilvánosságot használja, hogy tovább kínozza a családokat. Más hatalma már nincsen.

Layborn kiitta az utolsó korty sörét, és az órájára pillantott.

– Meglátom, mit tehetek a dosszié ügyében. Az öregem szerette volna, ha segítek ebben. Sosem volt számára megnyugtató, ahogy ezt hagyták elsikkadni.

Mire Strike hazaért a tetőtéri lakásába, feltámadt a szél. Zörögtek a rossz keretükben az esőpöttyös ablakok, ő pedig gondosan kiválogatta a tárcájában lévő blokkok közül, melyeket kell majd a könyvelőnek benyújtania.

Este kilenckor, miután megette az egyrózsás rezsón főzött vacsoráját, Strike lehevert az ágyára, és elővette a Dennis Creed-életrajzot, A Paradise Park démonát, amelyet használtan vásárolt. Már egy hónapja rendelte, de eddig érintetlenül állt az éjjeliszekrényén. Kigombolta a nadrágját, hogy kényelmesebben elférjen a nagy adag spagetti, amit az imént benyomott; hangosat és jólesőt böfögött, rágyújtott egy cigarettára, hátradőlt a párnáira, és kinyitotta a könyvet rögtön a legelején, ahol egy kronológia foglalta össze Dennis Creed erőszakkal és gyilkossággal teli, hosszú praxisát.

1937 Dennis Creed megszületik a Mile End-beli Greenwell Terrace-on.

1954 április: megkezdi sorkatonai szolgálatát.
november: megerőszakolja Vicky Hornchurch 15 éves iskolai tanulót.
2 évet kap a fiatalkorúak börtönében.

1955–1961 Rövid ideig tartó fizikai és irodai munkákat végez. Prostituáltakhoz jár.

1961 július: megerőszakolja és megkínozza Sheila Gaskins 22 éves bolti eladót.
5 évet kap a Pentonville börtönben.

1968 április: elrabolja, megerőszakolja, megkínozza és meggyilkolja Geraldine Christie 16 éves iskolai tanulót.

1969 szeptember: elrabolja, megerőszakolja, megkínozza és meggyilkolja Jackie Aylett 29 éves titkárnőt és egygyermekes anyát.
A sajtó elkezdi az „Essexi Mészárosnak” hívni a gyilkost.

1970 január: beköltözik Vi Hooper alagsorába a Liverpool
Roadon, a Paradise Park közelében.
Kiszállítóként kezd dolgozni egy vegytisztítóban.
február: elrabolja Vera Kenny 31 éves menzást és háromgyermekes anyát. Három hétig tartja fogva az alagsorban. Megerőszakolja, megkínozza és meggyilkolja.
november: elrabolja Noreen Sturrock 28 éves ingatlanközvetítőt. Négy hétig tartja fogva az alagsorban. Megerőszakolja, megkínozza és meggyilkolja.

1971 augusztus: nem sikerül elrabolnia Peggy Hiskett 34 éves gyógyszerészt.

1972 szeptember: elrabolja Gail Wrightman 30 éves munkanélkülit. Fogva tartja az alagsorban. Megerőszakolja és megkínozza.

1973 január: meggyilkolja Wrightmant.
december: nem sikerül elrabolnia Helen Wardrop 32 éves prostituáltat és egygyermekes anyát.

1974 szeptember: elrabolja Susan Meyer 27 éves fodrászt. Fogva tartja az alagsorban. Megerőszakolja és megkínozza.

1975 február: elrabolja Andrea Hooton 23 éves PhD-hallgatót. Hootont és Meyert négy héten keresztül egyszerre tartja fogva az alagsorban.
március: meggyilkolja Susant.
április: meggyilkolja Andreát.

1976 január 25.: megkísérli elrabolni Melody Bower 26 éves bárénekesnőt.
január 31.: Vi Hooper, a főbérlője felismeri Creedet a leírás és a fantomkép alapján.
február 2.: Creedet letartóztatják.

Strike lapozott egyet, és átfutotta a bevezetőt, amelyben idéztek az egyetlen interjúból is, amelyet Creed anyja, Agnes Waite, valaha adott.

Azzal kezdte, hogy elmondta: a születési dátum, ami Creed születési anyakönyvi kivonatán szerepel, hamis.

– Az van rajta, hogy december 20-án született, ugye? – kérdezte. – Hát az nem jó. Hanem november 19-én este. Hazudott, amikor bejelentette a születését, mert kifutottunk az időből, ami alatt be kellett az ilyesmit jelenteni.

Agnes itt a nevelőapjáról, William Awdryról beszél, aki a környéken erőszakos természetéről volt ismert…

– Amint megszületett a gyerek, kikapta a kezemből, és mondta, hogy megöli. Belefojtja a kinti budiba. Könyörögtem, hogy ne tegye. Könyörögtem, hogy hagyja élni a gyereket. Addig én se tudtam, mit szeretnék, hogy maradjon életben vagy haljon meg, de ha már egyszer látta az ember, a karjában tartotta… és erős gyerek volt Dennis, élni akart, azt lehetett látni rajta.

– Hetekig ment ez a fenyegetőzés, hogy Awdry azzal fenyegetett, hogy megöli. De addigra már a szomszédok hallották eleget a gyereksírást, meg gondolom, azt is, hogy [Awdry] miket mondott rá. Tudta, hogy már nem lehet letagadni tovább, hogy túl sokáig várt. Szóval bejelentette, hogy megszületett, de a dátumról hazudott, hogy ne kérdezzék, miért ilyen sokára jelentette be. Senki se volt, aki ellentmondjon, hogy hamarabb született igazából, legalábbis olyan nem, aki számít. Bába vagy védőnő aztán sose látott engemet…

Creed gyakran írt nekem hosszabb válaszokat is az olyan kérdésekre, amelyeket nem volt elég időnk megbeszélni a személyes beszélgetéseinken. Hónapokkal később a következőket írta az apjával kapcsolatos gyanúiról:

„A tükörben láttam egyszer, hogy ez az állítólagos mostohanagyapám hogy nézeget. Ahogy nőttem, egyre jobban hasonlítottunk egymásra. A szemem olyan, mint az övé, a fülem formája, a sárgás arcbőröm, a hosszú nyakam. Ő nagyobb darab volt, mint én, férfiasabb kinézetű, és szerintem ez a nagy ellenszenve irántam részben onnan jött, hogy nem szerette a saját vonásait egy ilyen gyenge, lányos gyereken látni. A gyengeséget megvetette…”

– Hát persze hogy az övé volt Dennis! – mondta Agnes. – [Awdry] akkor kezdett molesztálni, amikor tizenhárom éves voltam. Sose mehettem sehová, sose volt pasim. Amikor anyám rájött, hogy terhes vagyok, Awdry azt mondta neki, hogy kisurrantam találkozgatni valakivel. Mégis mi mást mondott volna? Anya meg elhitte neki. Vagy úgy tett, mintha elhinné.

Agnes nem sokkal Dennis második születésnapja előtt menekült el végleg a mostohaapja túlzsúfolt házából: ekkor tizenhat és fél éves volt.

– Magammal akartam vinni Dennist, de az éjszaka közepén mentem, és nem engedhettem meg magamnak, hogy zajt csapjak. Nem volt hová mennem, nem volt munkám, se pénzem. Csak egy fiúm, aki megígérte, hogy vigyáz rám. Szóval mentem vele.

Ez után már csak kétszer látta az elsőszülöttjét. Amikor megtudta, hogy William Awdry kilenc hónapos börtönbüntetését tölti garázdaság miatt, ismét elment az édesanyja házához, hátha el tudja hozni Dennist.

– Azt akartam mondani Bertnek [Agnes első férje], hogy az unokaöcsém, mert Bert nem is tudott semmit erről az egészről. De szerintem Dennis nem is emlékezett rám. Csak kapaszkodott anyukámba, nem is szólt hozzám, anyukám meg azt mondta, most már túl késő, ha ennyire akarom, nem lett volna szabad eddig itt hagyni. Úgyhogy hazamentem nélküle.

Agnes akkor látta utoljára szemtől szemben a fiát, amikor egyszer elment az általános iskolájához, és odahívta a kerítéshez, hogy beszélhessen vele. Bár ekkor csak ötéves volt, második találkozásunkkor Creed azt állította, emlékszik erre az utolsó alkalomra.

– Vékony, jellegtelen kis nő volt, ribancnak öltözve – mesélte. – Nem úgy nézett ki, mint a többiek anyukái. Ránézésre tudni lehetett, hogy nem rendes ember. Nem is akartam, hogy a többiek meglássanak, amint vele beszélek. Azt mondta, hogy ő az anyám, én meg, hogy nem igaz, de igazából tudtam, hogy igaz. El is szaladtam tőle.

– Hallani sem akart rólam! – mondta erről Agnes. – Ezután fel is adtam. A házhoz nem fogok menni, ha Awdry is ott van. És legalább Dennis iskolába jár. Úgy nézett ki, hogy tiszta is…

– Sokat gondolkoztam ám róla, hogy van vajon, meg minden – folytatta. – Az ember nyilván gondolkozik. A gyerek az belőlem van, a férfiak nem értik, az milyen. Hát szóval gondolkoztam, de aztán meg északra költöztünk Berttel, amikor kapta azt a munkát a postánál, aztán már sose mentem vissza Londonba, még akkor sem, amikor anyukám meghalt, mert Awdry megüzente, hogy ha én ott megjelenek, akkor ő nagyon zabos lesz.

Amikor elmondtam Agnesnek, hogy alig egy héttel azelőtt találkoztam Dennisszel, hogy őt meglátogattam Romfordban, csak egyetlen dologra volt kíváncsi:

– Azt mondják, nagyon okos, tényleg az?

Azt feleltem, hogy Dennis valóban kétségtelenül nagyon okos. Ez volt az egyetlen dolog, amiben minden pszichiáter egyetértett. Az őrök azt mesélték, rengeteget olvas, különösen pszichológiai tárgyú könyveket.

– Hát nem t’om, azt honnan örökölte. Tőlem aztán nem…

– Mindent elolvastam a újságban. Láttam a hírekben, hallottam, miket csinált. Rettenetes, hát rettenetes! Mégis miért csinálna bárki ilyet?

– Mikor a tárgyalásnak vége lett, megint eszembe jutott, ahogy ott van véresen meg pucéran a linóleumon, amikor született, a mostohaapám meg ott áll fölöttünk, és fenyegetőzik, hogy megfojtja… és hát esküszöm magának – mondta végül Agnes Waite –, azt kívánom, bár hagytam volna.

Strike elnyomta a cigarettáját, és a hamutál mellett álló Tennent’s sörösdobozért nyúlt. Az ablakon kisebb eső dobolt, ő meg előrébb lapozott kicsit a könyvben, és a 2. fejezet közepe felé állt meg.

…nagyanyja, Ena, nem akarta vagy nem tudta megvédeni a család legkisebb tagját a férje egyre kegyetlenebb büntetéseitől.

Awdry különös örömmel alázta meg Dennist, amiért az még mindig bepisilt éjszaka. Mostohanagyapja ilyenkor egy vödör vizet öntött az ágyába, majd arra kényszerítette a fiút, hogy így aludjon benne. Creed számos alkalomra emlékezett, amikor nadrág nélkül, a csuromvizes pizsamaalsójában kellett lemennie a sarki boltba Awdrynak cigarettáért.

„Az ember ilyenkor egy fantáziavilágba menekül – írta nekem később. – Fejben teljesen szabad és boldog lehettem. De már ekkor is voltak az anyagi világban egyes dolgok, amelyeket élvezettel vettem be ebbe a titkos életembe. Olyan dolgok, amelyek a képzelgéseimben totemszerű hatalomra tettek szert.”

Tizenkét éves korára Dennis felfedezte a kukkolás örömét.

„Izgalmasnak találtam – írta a harmadik találkozásunk után – nézni egy nőt, amikor nem tudja, hogy nézik. A húgaimmal is csináltam, de világos ablakokhoz is odakúsztam a sötétben. Ha szerencsém volt, láthattam lányokat vagy nőket vetkőzni, megigazítani a ruhájukat, vagy talán egy pillanatra meztelenül is. Nemcsak a nyilvánvaló érzékiség izgatott fel, hanem a hatalom érzése is. Úgy éreztem, ellopok valamit a lényegükből, valami olyat veszek el, amiről azt gondolták, az az övék, titkos dolog.”

Hamarosan továbblépett arra, hogy női fehérneműket lopjon le a szomszédok szárítóköteleiről, de még a nagyanyjától, Enától is. Élvezte ezeket titokban felvenni és maszturbálni a…

Strike ásított és továbblapozott, majd megállapodott a 4. fejezet egy részénél:

…a Fleetwood Electric postázójának csendes munkatársa, aki egy kollégákkal töltött estén mindenkit meglepett, amikor egy kolléganője kabátját magára kapva nekiállt Kay Starr énekesnőt utánozni.

– A kis Dennis, ahogy a „Wheel of Fortune”-t óbégatja Jenny kabátjában! – mesélte egy névtelenséget kérő exkolléga az újságíróknak Creed letartóztatása után. – Az idősebb férfiak közül néhányan kényelmetlenül érezték ettől magukat. Páran később azt hitték róla, hogy, hát tudja, hogy homokos. De a fiatalabbak, hát mi mind tapsoltunk neki rendesen. Utána kicsit kevésbé visszahúzódó is lett.

Csakhogy Creed titkos fantáziaéletének nem az amatőr előadó-művészet vagy a kocsmai éneklés volt a középpontja. Senki sem gondolta volna a színpadon álló spicces tizenhat éves láttán, hogy fantazmagóriái közben egyre kegyetlenebbé váltak…

A kollégái a Fleetwood Electricnél megdöbbenve hallották, hogy a „kis Dennist” letartóztatták, mert megerőszakolta és megkínozta a huszonkét éves bolti eladót, Sheila Gaskinst, akinek egy éjszakai buszról leszállva eredt a nyomába. Gaskins csak azért élte túl a támadást, mert Creedet elijesztette a járőr, aki zajt hallott a sikátorból. A nő így tanúskodott is ellene.

Bűnösnek találták, és öt évre ítélték a Pentonville börtönben. Ez volt az utolsó eset, hogy Creed hirtelen ötlettel cselekedett.

Strike megállt, hogy újabb cigarettára gyújtson, aztán vagy tíz fejezetet előrelapozott, míg meg nem akadt a szeme egy ismerős néven.

…Dr. Margot Bamborough clerkenwelli doktornő, 1974. október 11-én.

A nyomozást vezető Bill Talbot felügyelő rögtön felfigyelt rá, milyen gyanúsan hasonló a fiatal doktornő és Vera Kenny, illetve Gail Wrightman eltűnése.

Kennyt és Wrightmant is esős estéken rabolták el, amikor a sok esernyő, a vizes szélvédők hasznosan akadályozhatták a lehetséges szemtanúkat. Margot Bamborough eltűnésének estéjén is szakadt az eső.

Eltűnésük előtt nem sokkal mind Kenny, mind Wrightman lakásának környékén láttak tanúk egy kisebb furgont, a gyanú szerint hamis rendszámtáblákkal. Három egymástól független szemtanú is jelentkezett, hogy egy hasonló kinézetű fehér furgont láttak gyorsan elhajtani Margot Bamborough rendelőjének környékéről aznap este.

Még ennél is sokkal fontosabb lehetett annak a járművezetőnek a vallomása, aki két nőt látott az utcán, az egyik mintha beteg vagy gyenge lett volna, a másik pedig támogatta. Talbot rögtön meglátta a kapcsolatot egyrészt a részeg Vera Kennyvel, akit láttak beszállni egy furgonba ránézésre egy másik nővel; másrészt Peggy Hisket vallomásával: ő egy nőnek öltözött férfiről tett bejelentést egy elhagyatott buszmegállóban, aki győzködni próbálta, hogy igyon meg vele egy üveg sört, majd agresszív lett, de Peggynek szerencsére sikerült magára vonni egy autós figyelmét.

Talbot meg volt róla győződve, hogy Bamborough is az ekkor már Essexi Mészárosnak nevezett sorozatgyilkosnak esett áldozatul…

Megcsörrent a telefonja. Strike úgy tapogatózott utána, hogy ne felejtse el, hol tartott, és meg sem nézte, ki hívja, csak felvette.

– Strike.

– Heló, Bluey! – mondta halkan egy női hang.

Strike felfordítva letette az ágyra a könyvet. Egyikük sem szólt, de addig is hallotta Charlotte légzését.

– Mit akarsz?

– Beszélni veled – jött a válasz.

– Miről?

– Nem tudom – nevette el magát félig a lány. – Mondd meg te!

Strike jól ismerte ezt a kedvét. Fél üveg bornál járhatott, vagy esetleg megivott néhány whiskyt. A részegségben pedig (nem is annyira a részegségben, inkább az alkohol kiváltotta puhulásban) volt egy pont, ahol egy kedves, akár vicces Charlotte tűnt elő, de még nem kötekedő, nem is érzelgős. A jegyességük vége felé egyszer, amikor ösztönös őszintesége rákényszerítette, hogy nézzen szembe a tényekkel és a nehéz kérdésekkel, Strike el is tűnődött azon, vajon mennyire realisztikus vagy akár egészséges dolog azt kívánni, bár lenne a felesége mindig csak egy kicsit berúgva.

– Nem hívtál vissza – szólalt meg Charlotte. – Hagytam üzenetet a te Robinodnál. Nem adta át?

– De, átadta.

– De te nem hívtál.

– Mit akarsz, Charlotte?

Az agya józanabb része máris nógatta, hogy tegye csak le a telefont, de mégis ott tartotta a fülénél tovább, hallgatott és várt. Ez a lány hosszú ideig olyan volt neki, mint valami drog. Mint valami drog, vagy egy betegség.

– Érdekes – felelte álmodozón Charlotte. – Gondoltam, lehet, hogy úgy döntött, nem adja át.

Strike nem szólt semmit.

– És együtt vagytok már? Elég jól néz ki! És mindig ott van. Mintha csapon lenne. Olyan kényel…

– Miért hívtál?

– Már mondtam, beszélni akartam veled… Tudod, mi van ma? Az ikrek első szülinapja. Eljött az egész famille Ross, hogy körberajongja őket. Most vagyok először egyedül ma.

Strike persze tudta, hogy ikrei születtek. Megjelent a hír a Timesban, mert Charlotte egy olyan arisztokratikus családba került be a házasságával, akiknél az volt a szokás, hogy a születésekről, házasságokról és halálesetekről mindig a Timesban adtak hírt. Bár Strike nem az újságban olvasta, hanem Ilsa mondta neki, és rögtön eszébe is jutott, mit mondott neki a lány az asztalnál, egy étteremben, ahová csellel érte el, hogy elmenjen vele, több mint egy évvel ezelőtt.

Ezt az egész terhességet csakis azért tudtam végigcsinálni, mert azt gondoltam, amint meglesznek, eltűnhetek.

De a két baba koraszülöttként jött a világra, és Charlotte nem hagyta ott őket.

A gyerek az belőlem van, a férfiak nem értik, az milyen.

Az elmúlt egy évben két ehhez hasonló becsípett telefonhívás is volt már, mindkettő késő éjszaka. Az elsőt Strike néhány másodperc után letette, mert épp Robin is próbálta elérni. A másodiknál néhány perc után Charlotte tette le hirtelen.

– Senki sem gondolta, hogy életben maradnak, tudtad te ezt? – mondta most a lány. – Igazi… csoda! – suttogta.

– Ha a gyerekeid szülinapja van, akkor nem tartalak fel – vágta rá Strike. – Viszlát, Char…

– Ne! – szólt vissza Charlotte hirtelen éllel. – Ne tedd le, légyszi, ne!

Tedd le, mondta a hang a fejében. Aztán nem tette le.

– Már alszanak, mélyen alszanak! Nem is tudják, hogy szülinapjuk van, egy vicc ez az egész! Megemlékezni arról a kibaszott rémálomról az első évfordulóján! Szörnyű volt, felvágták a…

– Mennem kell – vágott közbe Strike. – Dolgom van.

– Légyszi! – Már majdnem nyöszörgés volt a hangja. – Bluey, annyira boldogtalan vagyok, azt te nem is tudod, annyira kurvára nyomorult…

– Férjnél vagy, két gyerekkel – közölte Strike keményen. – Én meg nem vagyok a lelki segély. Vannak névtelen segélyvonalak, ha arra lenne szükséged. Jó éjt, Charlotte!

Azzal letette.

Az eső közben egyre jobban esett. Dobolt a sötét ablakokon. A félretett könyvön most fejjel lefelé látta Dennis Creed arcát. A világos szempillákkal körbevett szeme is fordítva nézett rá. Nyugtalanító hatást keltett: mintha a fénykép szemei élő, igazi szemek lennének.

Strike fogta a könyvet, és továbbolvasott.

9

Ó, jó uram, kérlek, légy jó velem,
kalandjaid során követtelek,
s testem máig marja gyötrelem,
fizesd meg jussomat most énnekem!

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

George Laybornnak még Robin születésnapjára sem sikerült megszerezni a Bamborough-dossziét.

Robin életében most először fordult elő, hogy felébredt október 9-én reggel, konstatálta, milyen nap is van, és mégsem bizsergő izgalmat érzett, hanem valami összeszoruló érzést a gyomrában. Ma huszonkilenc éves, és a huszonkilenc az olyan furán hangzik. Ez a szám mintha nem is mérföldkő lenne, hanem inkább figyelmeztető tábla: „Következő megálló: HARMINC!” Néhány pillanatig csak hevert még ott egyedül, a dupla ágyában, a bérelt szobájában, és az jutott eszébe, mit mondott a kedvenc unokatestvére, Katie, amikor legutóbb otthon volt, és épp Katie kétéves kisfiának segített gyurmából szörnyecskéket csinálni, hogy az beültethesse őket a dömperébe.

– Olyan, mintha te tök más irányba mennél, mint mindenki más!

Aztán láthatott valamit Robin arcán, amitől rögtön megbánta, amit mondott, mert gyorsan hozzátette:

– De nem úgy értem, hogy ez rossz lenne! Mert tényleg boldognak tűnsz. Mármint hogy szabadnak. Tényleg! – próbálkozott Katie elég átlátszón. – Néha irigyellek is!

Robin egy pillanatra sem sajnálta, hogy véget vetett a házasságának, amelyben a vége felé már mélységesen boldogtalan volt. Még most is fel tudta idézni azt a hangulatot, amit szerencsére azóta egyetlenegyszer sem érzett: amikor mintha minden szín eltűnt volna a világból – pedig milyen kellemes világban élt akkor! Tudta, hogy a hajóskapitány háza, ahol végül szakított Matthew-val, nagyon kedves kis ház volt, és mégis, mostanra már alig néhány részletére emlékezett. Már csak azt tudta bármennyire is tisztán felidézni, milyen tompa hangulatban is élt ott, a bűntudat, a rettegés folyamatos érzését, és azt a felsejlő rettenetet, amely a felismeréssel jött, hogy olyasvalakivel kötötte össze az életét, akit nem is kedvel, és akivel jóformán nincsen semmi közös pontjuk.

De azért az, ahogy Katie naivan leírta Robin jelenlegi életét („boldog” és „szabad”), nem volt teljesen pontos. Robin immár éveken át nézte, ahogy Strike a munkáját minden más elé helyezi (most, hogy Joant rákkal diagnosztizálták, történt meg először, hogy átrendezte a munkáit, és a nyomozáson kívül bármi mást is fontosnak tekintett), és mostanában ő is úgy érezte, elkapta a munka, ez pedig akkora megelégedést hozott, hogy szinte teljesen átadta magát neki. Végre azzal foglalkozott, amivel mindig is akart, attól a pillanattól kezdve, hogy először lépett be Strike irodájába az üvegajtón; de most először értette meg, micsoda magányosság lehetősége rejlik az ilyen szenvedéllyel végzett munkában.

Először nagy örömet okozott neki az is, hogy az ágy egyedül az övé. Nem duzzog benne senki hátat fordítva, nem panaszkodik senki, hogy ő nem keres eleget, és nem beszél folyamatosan a saját előlépési lehetőségeiről. Senki nem követel tőle szexet, ami már inkább csak még egy feladattá vált, és semmi örömet sem szerzett. Mégis, bár Matthew-t egyáltalán nem hiányolta, már el tudott képzelni egy olyan időszakot (őszintén meggondolva látta, hogy talán máris ott tart), amikor a fizikai kapcsolat, a gyengédség, sőt, a szex hiánya (és Robinnál a szex bonyolultabb kérdés volt, mint sok más nőnél) nem előnyként, hanem komoly megvonásként jelenik meg előtte.

És akkor mi lesz? Olyanná válik, mint Strike, sorban jönnek a szeretők, akik a munka után mindig csakis a második helyet foglalhatják el? Amint ez eszébe jutott, máris azon kezdett tűnődni, mint szinte mindennap azóta: hogy vajon a társa visszahívta-e Charlotte Campbellt. Hirtelen türelmetlenséget érzett saját magával szemben, ledobta magáról a takarót, és a fiókos szekrény tetején várakozó csomagokról tudomást sem véve elment zuhanyozni.

Ez az új otthona a Finborough Roadon egy sorház felső két emeletén helyezkedett el. A hálószobák és a fürdő a harmadikon, a közös helyiségek a negyediken voltak. A nappalihoz kisebb terasz is tartozott, a tulajdonos idős, durva szőrű tacskója, Wolfgang szeretett itt kint heverészni naposabb időben.

Robinnak nem voltak illúziói, miféle ingatlant tudna vásárolni egy átlagos keresetű, egyedülálló nő Londonban, különösen, ha még ügyvédi költségekre is szánnia kell pénzt. Szörnyen szerencsésnek is érezte magát, hogy tiszta, jól karbantartott és ízlésesen berendezett lakásban lakhat, ahol van egy jókora saját szobája, és még a lakótársát is kedveli. A szintén ott lakó főbérlőjét Max Priestwoodnak hívták, negyvenkét éves volt, színész, és bérlő nélkül nem tudta volna fenntartani a lakást. Max meleg volt és olyan, akit Robin édesanyja markánsan jóképű férfinak nevezett volna: magas, széles vállú, sűrű, sötétszőke hajjal és a szürke szemében mindig valami fáradt csillogással. Ráadásul régi barátja volt Ilsának, aki Max öccsével járt együtt egyetemre.

De hiába biztosította róla Ilsa, hogy Max „abszolút drága egy ember”, Robin mégis azon tanakodott albérlőélete első néhány hónapjában, vajon nem követett-e el óriási hibát azzal, hogy beköltözött hozzá. Max mintha valami állandó búskomor állapotba süppedve élt volna. Robin megtett minden tőle telhetőt, hogy jó lakótárs legyen: eleve tiszta, rendes volt, sosem hallgatott hangosan zenét és sosem főzött semmi erős illatút, imádta Wolfgangot, és nem felejtette el megetetni akkor sem, ha Max nem volt otthon, gondosan odafigyelt, hogy mindig vegyen mosogatószert vagy vécépapírt, és hogy udvariasan, vidáman viselkedjen, ha összetalálkozott Maxszel. Max viszont szinte el sem mosolyodott soha, és amikor Robin beköltözött, azt látta, hogy a férfinek mintha külön erőfeszítést jelentene hozzá szólnia. Kissé paranoiás módon szöget ütött a fejébe, vajon nem Ilsa kényszerítette-e rá valahogy, hogy fogadja őt be.

Ahogy teltek a hónapok, már kicsit könnyebben ment a beszélgetés, de Max még így sem lett bőbeszédű. Néha Robin hálás is volt ezért az egy szótagú beszédmódjáért, mert amikor egy tizenkét órás megfigyelési műszak után hazaért, elgémberedve és kimerülten, az agyában zsibongtak a munka részletei, a legkevésbé sem szeretett volna csip-csup dolgokról társalogni. De máskor, amikor lett volna kedve felmenni a tágas nappaliba, mégis a szobájában maradt, mert úgy érezte, betolakodna Max privát szférájába.

Robin gyanította, hogy Max állandó rosszkedvének oka az állandó munkanélkülisége lehet. Amióta négy hónapja véget értek a West Enden annak a darabnak az előadásai, amelyben volt egy kisebb szerepe, nem sikerült új munkát találnia. A lány gyorsan megtanulta, hogy ne nagyon érdeklődjön, vannak-e már újabb szereplőválogatások a láthatáron. Néha még az is szükségtelen ítélkezésnek érződött, ha megkérdezte, milyen napja volt Maxnek. Azt tudta, hogy a férfi azelőtt a fix barátjával lakott itt, akit véletlenül éppen Matthew-nak hívtak. A szakításukról nem tudott semmit, csak annyit, hogy Matthew szabad akaratából íratta át Maxre az ő tulajdonrészét is a lakásból, és ez Robinnak igazán nagylelkű gesztusnak tűnt, például a saját exférjéhez képest.

Lezuhanyozott, és egy fürdőköpenybe belebújva visszament a szobájába, hogy kinyissa a csomagokat, amelyek postán érkeztek az utóbbi néhány nap során, ő pedig erre a reggelre tartogatta őket. Gyanította, hogy igazából az édesanyja vette az aromaterápiás fürdőolajokat, amelyeket elvileg Martin bátyjától kapott, és hogy az állatorvos sógornője (aki jelenleg állapotos volt Robin első unokahúgával vagy -öccsével) választotta a kézikötésű pulóvert, mert eléggé Jenny saját stílusának tűnt, és hogy Jonathan öccsének biztosan új barátnője van, aki a lelógós fülbevalókért felelős. Kicsit még rosszabb kedve is lett, mint az ajándékbontás előtt. Felöltözött teljesen feketébe, ami jó lesz az egész napos papírmunkához az irodában, a beszámolóhoz a meteorológussal, Képeslap áldozatával, és még az esti szülinapi iszogatáshoz is Ilsával és Vanessával, Robin rendőr barátnőjével. Ilsa felvetette, hogy hívják Strike-ot is, Robin pedig azt válaszolta, hogy jobban szeretné, ha csak lányos buli lenne ez, mert szerette volna elkerülni az olyan alkalmakat, amelyeken Ilsa tovább próbálkozhat összehozni őket.

Már épp kilépett volna a szobájából, amikor megakadt a szeme A Paradise Park démonán, amelyet Strike-hoz hasonlóan ő is az interneten vett. Az ő példánya egy kicsit viseltesebb volt, és tovább is tartott, amíg megérkezett. Még nem sokat olvasott el belőle, részben, mert estére általában túl fáradt volt bármit is csinálni, és csak beesett az ágyba, részben pedig azért, mert amennyit mégis elolvasott, az halványan máris újra előhozott néhány pszichológiai tünetet, amelyekkel azóta élt együtt, hogy egy sötét estén felhasították az alkarját. De ma bedugta a könyvet a táskájába, hogy majd a metrón beleolvas.

A metrómegálló felé sétálva kapott egy sms-t az édesanyjától: Linda boldog születésnapot kívánt, és azt írta, nézze meg az e-mailjeit. Robin meg is tette, és látta, hogy a szülei küldtek neki egy 150 fontos Selfridges-utalványt. Ennek az ajándéknak nagyon örült, mert miután az ügyvédi számlákat, a lakbért és egyéb mindennapi költségeit kifizette, jóformán semmi pénze nem maradt, amit magára költhetett volna.

Máris kicsit jobb kedvvel helyezkedett el egy sarokülésben a metrón, elővette A Paradise Park démonát, és kinyitotta ott, ameddig legutóbb eljutott.

5. fejezet

Bár Dennis Creed nem is tudott róla, a börtönből az igazi 29. születésnapján, 1966. november 19-én engedték ki. Nagyanyja, Ena meghalt, míg ő Brixtonban raboskodott, és az szóba sem jöhetett, hogy visszamenjen lakni a mostohanagyapjához. Közeli barátai, akikhez mehetett volna, nem voltak, és aki még esetleg hajlott volna támogatni őt, a második nemi erőszakért történt elítélése után az sem nagyon sietett találkozni vele vagy segíteni neki. Creed első szabad éjszakáját egy hostelben töltötte a King’s Crosstól nem messze.

Miután egy hétig aludt hostelekben és parkokban, padokon, Creednek sikerült szerezni egy szobát egy panzióban. A következő négy éve azzal telt, hogy egyik lerobbant szobából költözött a másikba, egyik rövid távú, zsebbe fizetett munkától ment a másikig, közben pedig időnként ideiglenesen az utcán élt. Később elmondta nekem, hogy ekkoriban gyakran járt prostituáltakhoz, 1968-ban viszont eljutott oda, hogy megölte első áldozatát.

Geraldine Christie, iskolás tanuló, hazafelé sétált…

Robin átlapozta a következő másfél oldalt. A legkevésbé sem vágyott végigolvasni, pontosan miféle dolgokat tett Creed Geraldine Christie-vel.

…míg végül 1970-ben Creednek sikerült állandó lakáshoz jutnia Violet Cooper, egy nyugdíjas színházi öltöztető panziójának alagsorában. Cooper, akárcsak Creed nagyanyja, kezdő alkoholista volt. Az épület, amelyet azóta lebontottak, Creed „kínzókamrájaként” vált hírhedtté. Magas, keskeny, koszos téglából épült ház volt a Liverpool Roadon, közel a Paradise Parkhoz.

Creed hamis ajánlásokat mutatott Coopernek, aki nem is vette a fáradságot, hogy ezeknek utánajárjon. Azt állította, nemrég veszítette el az állását egy bárban, de egy barátja ígért neki munkát egy közeli étteremben. Amikor a tárgyaláson a védelem ügyvédje megkérdezte, miért adott ki szobát kérdés nélkül egy állandó lakcímmel nem rendelkező, munkanélküli férfinek, Cooper azt felelte, „a jó szíve miatt”, és mert Creed „olyan kedves gyerek volt, kicsit elveszett és magányos”.

Cooper később alaposan megfizetett azért, hogy először csak egy szobát, később viszont az egész alagsort kiadta Dennis Creednek. Hiába mondta el többször is a tárgyaláson, hogy fogalma sem volt, mi zajlik a háza alagsorában, a Violet Cooper név azóta is csak gyanút és ellenérzést szül az emberekben. Azóta új személyazonosságot választott, én pedig megígértem neki, hogy nem leplezem ezt le.

– Én azt hittem, homokos – emlékszik vissza Cooper. – A színházban láttam egyet s mást. Sajnáltam, az az igazság.

A molett asszony, akinek arcán mély nyomokat hagyott az idő és az ital, készséggel bevallja, hogy Creeddel hamar közeli barátok lettek. Beszélgetésünk közben időnként mintha meg is feledkezne róla, hogy a fiatal „Den”, akivel oly sok estét töltött az emeleti magán-társalgójában, ahol mindketten spiccesen énekelték a lemezgyűjteménye dalait, igazából az alagsorában lakó sorozatgyilkos volt.

– Tudja, írtam is neki – folytatja. – Miután elítélték. Azt írtam: „Ha valaha tényleg kedveltél engem, ha éreztél bármit is irántam őszintén, akkor mondd meg, te ölted-e meg azt a többi nőt. Már nincs mit veszítened, Den”, azt írtam. „És ezzel egy csomó embernek segítenél feldolgozni.”

De Creed válaszlevelében nem vallott be semmit.

– Hát beteg. Akkor értettem meg. Csak leírta egy régi Rosemary Clooney-szám szövegét, mennyit énekeltük együtt! A „Come On-A My House”-ét, tudja… „gyere fel hozzám, hozzám, adok cukorkát…” És már tudtam, hogy engem is ugyanúgy gyűlöl, mint azt a többi nőt. Gúnyolódik velem, bizony!

De 1970-ben, amikor beköltözött az alagsorba, Creed még buzgón igyekezett beférkőzni a panziós néni kegyeibe, aki szerint a fiú hamar olyan lett számára, mintha a fia meg egy bizalmasa lenne egyszerre. Violet még egy barátnőjét, Beryl Gouldot is meggyőzte, hogy a vegytisztítójában alkalmazza a fiatal Dent kiszállítóként, és így jutott annak a kis furgonnak a birtokába, amely hamarosan elhíresült a sajtóban…

Húsz perc utazás után Robin leszállt a Leicester Square-en. Épp kilépett a napsütésbe, amikor rezegni kezdett a zsebében a telefonja. Előhúzta, és látta, hogy Strike-tól jött üzenete. Félreállt az állomásról kitóduló emberek közül, és megnyitotta.

Hírek: megtaláltam dr. Dinesh Guptát, aki Margot-val együtt dolgozott a clerkenwelli rendelőben 1974-ben. Nyolcvanvalahány éves, de a telefonban szellemileg teljesen épnek tűnt, és örömmel fogad ma délután a házában, Amershamben. Most épp Ugribugrit figyelem, reggelizik a Sohóban. Ebédidőben majd átadom Barclay-nak és megyek rögtön Guptához. Van rá esély, hogy maga el tudja halasztani a találkozót a meteorológussal, és eljönni velem?

Robin hirtelen elkedvetlenedett. Egyszer már áttette a találkozót a meteorológussal, és úgy érezte, nem lenne tisztességes másodszor is elhalasztania, különösen ilyen kevéssel előtte. Pedig szeretett volna megismerkedni dr. Dinesh Guptával.

Ezt most nem rakosgathatom tovább, írta vissza.

De majd meséljen!

Jól van, válaszolta Strike.

Robin nézte a kis képernyőt még egy pillanatig. Strike tavaly is elfelejtette a születésnapját, majd egy héttel később rájött, és vett neki virágot. Mivel akkor mintha bűntudatot látott volna rajta ezért, Robin azt gondolta volna, biztos felírja a dátumot, vagy talán idén ír egy emlékeztetőt a telefonjába. De nem érkezett újabb üzenet, hogy „És egyébként boldog születésnapot!”, így zsebre vágta a telefonját, és komoly képpel megindult az iroda felé.

10

És küllemére bárki mondaná,
hogy ő egy megfontolt és józan úr…

EDMUND SPENSER:

A tündérkirálynő

– Maga most azt gondolja – mondta az apró, szemüveges, idős orvos, aki az öltönyétől és a hatalmas karosszéktől még kisebbnek tűnt –, hogy úgy nézek ki, mint Gandhi.

Strike, aki egyébként tényleg pontosan ezt gondolta, meglepetésében elnevette magát.

A nyolcvanegy éves orvos mintha összezsugorodott volna az öltönyében: az inge gallérja és mandzsettái is hatalmasnak tűntek, a bokája vékonyka a fekete selyemzokniban. A füle fölött és a fülében is ősz hajcsomók nőttek, az orrán szarukeretes szemüveg. Szívélyes, barna arcának legmegkapóbb részletei nagy sasorra és sötét szeme voltak. Mintha egyes-egyedül a szemét kímélte volna meg a kor: egy bagoly bölcsessége érződött élénk csillogásán.

A köztük álló, tökéletesre polírozott dohányzóasztalon egyetlen porszem sem látszott. Úgy tűnt, ez a helyiség valami ritkán használt, különleges alkalmakra fenntartott szoba lehet. A fehér csipkefüggönyön átszűrt őszi napsütésben mintha érintetlenül ragyogott volna az aranyszínű tapéta, a kanapé és a székek is. A bojtokkal díszített függöny két oldalán két-két aranykeretes fénykép függött a falon. Mindegyiken egy-egy sötét hajú fiatal nő volt látható, mind diplomaosztós sapkában-talárban, a kezükben diplomával.

A szintén apró, kissé már süket, ősz hajú Mrs. Gupta már végigmondta Strike-nak, pontosan mit is végeztek a lányaik (ketten orvosit, egy modern nyelveket, egy pedig informatikát), és milyen remekül teljesítenek választott szakmáikban. Mutatott képeket is a hat unokáról, amelyekkel a lányok eddig megajándékozták őket a férjével. Csak a legkisebbnek nem volt gyereke.

– De majd lesz! – közölte Mrs. Gupta Joanéhoz hasonló bizonyossággal. – Sosem lesz boldog, ha nem.

Miután porceláncsészékben felszolgálta a teát a férjének és Strike-nak, és egy tányérnyi fügés süteményt is hagyott nekik, Mrs. Gupta visszavonult a konyhába, ahonnan a Vidéki menedék című tévéműsor hallatszott be igen hangosan.

– Egyébként édesapám fiatalkorában találkozott Gandhival, amikor az Londonban járt 1931-ben – mondta dr. Gupta, és kivett egy fügés sütit. – Apám is Londonban tanult jogot, tudja, csak kicsit később, mint Gandhi. De a mi családunk tehetősebb volt. Édesapám megengedhette magának, hogy magával hozza a feleségét is Angliába, nem úgy, mint Gandhi. Aztán a szüleim úgy döntöttek, hogy az Egyesült Királyságban maradnak, miután Papa letette az ügyvédi szakvizsgát. A közvetlen családomat tehát nem érintette India felosztása. Nagy szerencsénk volt ezzel. A nagyszüleimet és két nagynénémet megölték, amikor megpróbáltak Kelet-Bengáliából kijutni. Lemészárolták őket – mondta. – És előtte mindkét nagynénémet megerőszakolták.

– Sajnálom – nyögte ki Strike. Nem számított erre a fordulatra a beszélgetésben, és ledermedt, ahogy épp a jegyzetfüzetét nyitotta ki. Hirtelen kissé ostobának érezte magát a kezében az írásra kész tollal.

– Édesapám – bólintott finoman dr. Gupta a süteményt rágcsálva – a haláláig bűntudatot érzett ezért. Úgy gondolta, ott lett volna a helye, hogy megvédje őket, vagy velük haljon ő is. Nos, Margot nem szerette, ha szembesítik az igazsággal a felosztásról – tért a tárgyra dr. Gupta. – Természetesen mind függetlenséget akartunk, de az átmenetet rosszul kezelték, nagyon rosszul. Majd hárommillióan tűntek el. Erőszak. Csonkítások. Szétszakított családok. Rémes hibákat követtek el. Szörnyű dolgok történtek. Margot-val vitatkoztunk is erről. Baráti vita volt, persze – tette hozzá mosolyogva. – De Margot-ban nagyon romantikus kép élt a távoli országok lakóinak felkeléseiről. A barna erőszaktevőket és kínzókat nem ugyanazzal a mércével ítélte meg, mint, mondjuk, a fehér embereket, akik vízbe fojtották a nem megfelelő vallású gyerekeket. Azt hiszem, úgy gondolkodott, mint Suhrawardy, „a vérontás és a káosz szükséges rosszak, ha nemes ügy érdekében nyúl hozzájuk az ember”.

Dr. Gupta lenyelte a falatot, és folytatta:

– Ugye, Suhrawardy volt, akinek buzdítására a nagy kalkuttai mészárlás elindult. Négyezer halott egyetlen nap alatt.

Strike hagyta, hogy tiszteletteljes csend ereszkedjen a szobára, amelybe csak a Vidéki menedék szólt bele a konyhából. Amikor látta, hogy a doktor nem kíván többet beszélni vérfürdőkről és rettegésről, Strike örömmel vette a lapot.

– Ön kedvelte Margot-t?

– Ó, igen – felelte Dinesh Gupta még mindig mosolyogva. – Bár egyes meggyőződéseit és álláspontjait megdöbbentőnek találtam. Én hagyományos családba születtem, még ha nyugatra beilleszkedettbe is. Mielőtt Margot-val elkezdtünk együtt dolgozni a rendelőben, én sosem voltam napi rendszerességgel saját bevallása szerint emancipált hölgyek közelében. Az orvosi egyetemen a barátaim, az előző rendelőmben a kollégáim is mind férfiak voltak.

– Szóval ő feminista volt?

– Ó, nagyon is! – mosolygott dr. Gupta. – Ugratott is a szerinte regresszív hozzáállásom miatt. Margot folyton jobbá akarta tenni az embereket, még ha ők maguk nem is akartak épp „jobbá” válni. – És itt már fel is nevetett kicsit. – A WEA-nál is önkénteskedett, tudja, a Munkások Oktatási Társulásánál. Szegény családból származott, és nagyon támogatta a felnőttképzést, különösen a nőknek. Nos, az én lányaim aztán biztosan elnyerték volna az elismerését – fordult oldalra Dinesh Gupta a karosszékében, és a négy diplomaosztós fénykép felé mutatott. – Jheel még mindig siratja, hogy nem született fiunk, de én nem panaszkodom. Egyáltalán nem – ismételte, és visszafordult Strike-hoz.

– Az Orvosi Kamara nyilvántartásából úgy tudom – kezdte Strike –, hogy egy harmadik orvos is dolgozott a Szent János rendelőben, egy bizonyos dr. Joseph Brenner. Így volt?

– Dr. Brenner, igen, pontosan így – bólogatott Gupta. – Kétlem, hogy még él, szegény ember. Mostanra már több mint százéves lenne. Évekig dolgozott egyedül a környéken, mielőtt odajött volna hozzánk az új rendelőbe. Ő hozta Dorothy Oakdent, aki már huszonvalahány éve volt nála gépíró. Ő lett a rendelő titkárnője. Idősebb hölgy volt, vagyis akkor nekem idősebbnek tűnt – nevetett megint Gupta. – Bár, gondolom, valójában ötvennél nem nagyon lehetett több. Későn ment férjhez, és nem sokkal utána meg is özvegyült. Fogalmam sincs, mi lett vele.

– Ki dolgozott még a rendelőjükben?

– Lássuk csak, lássuk csak… ott volt Janice Beattie, a körzeti védőnő, a legjobb ápoló, akivel valaha dolgoztam. Kelet-Londonból származott, akárcsak Margot, ő is a saját bőrén tanulta meg, milyen a szegénység és a nélkülözés. Akkoriban Clerkenwell a legkevésbé sem olyan csinos környék volt ám, mint most. Janice még most is szokott karácsonyi üdvözlőlapot küldeni.

– Esetleg a címét is tudja? – kérdezte Strike.

– Lehet – felelte dr. Gupta. – Megkérdezem Jheeltől.

És már állt is volna fel.

– Később is ráér, majd ha végeztünk – mondta gyorsan Strike, mert nem akarta a visszaemlékezés fonalát elveszíteni. – Kérem, folytassa csak! Ki dolgozott még a Szent János rendelőben?

– Lássuk csak, lássuk csak… – tűnődött el megint dr. Gupta, és lassan visszaült a karosszékébe. – Volt két recepciósunk, két fiatal nő, de attól félek, velük nem tartottam a kapcsolatot… de hogy is hívták őket…?

– Nem Gloria Continak és Irene Bullnak esetleg? – kérdezte Strike, aki mindkét nevet tudta már a régi újságcikkekből. Talált egy homályos fényképet is a két fiatal nőről: egyikük vékonyka, sötét hajú volt, a másik pedig minden bizonnyal hidrogénszőke, és mindkettőt jól láthatóan kényelmetlenül érintette, hogy lefotózzák őket a rendelőbe menet. A Daily Express cikkében, amelyhez a kép tartozott, „Irene Bull (25), recepciós” azt nyilatkozta: „Ez rémes! Nem tudunk semmit! Még mindig reménykedünk benne, hogy visszajön. Talán csak elvesztette az emlékezetét vagy ilyesmi.” Gloriát minden cikkben említették, amit csak Strike olvasott, mert ő volt az utolsó ismert személy, aki még élve látta Margot-t. „Csak annyit mondott: ’jó éjt, Gloria, viszlát holnap!’ Nem látszott rajta semmi különös, jó, kicsit fáradtnak tűnt, de hát nap vége volt, és volt egy sürgősségi betegünk, aki tovább feltartotta, mint várta. Késésben volt a találkozóról a barátnőjével. Az ajtóban kinyitotta az esernyőjét, és elment.”

– Gloria és Irene – bólintott dr. Gupta. – Igen, ez volt a nevük. Mindketten fiatalok voltak akkor, tehát minden bizonnyal élnek még, de attól félek, a leghalványabb fogalmam sincs, hol lehetnek most.

– Más nem dolgozott önökkel? – kérdezte Strike.

– Nem, azt hiszem, nem. Várjon csak! – emelte fel a kezét dr. Gupta – Volt egy takarítónő. Egy nyugat-indiai asszony. De hogy is hívták? – Az arcán látszott, hogy erőlteti a memóriáját. – Attól tartok, nem emlékszem.

Strike-nak új információ volt, hogy a rendelőben volt takarító is. Az ő irodáját mindig ő vagy Robin takarította, bár újabban beszállt ebbe Pat is. „Takarító, nyugat-indiai”, írta le.

– Arra sem emlékszik, hány éves volt?

– Nos, meg nem tudnám mondani – felelte Gupta. – A fekete nők… – tette hozzá óvatosan –, ők sokkal nehezebben öregszenek, nem? Tovább tűnnek fiatalnak. De azt hiszem, volt több gyereke is, tehát nem lehetett nagyon fiatal. A harmincas évei közepén talán? – találgatott.

– Akkor három orvos, egy titkárnő, két recepciós, egy védőnő és egy takarítónő? – összegezte Strike.

– Így van – erősítette meg dr. Gupta. – Minden megvolt, hogy sikeres rendelő legyünk… de sajnos, elég rossz hangulatú volt. Már kezdettől fogva.

– Valóban?