HUSZ MARIANN

TALPRA ESNI KÖTELEZŐ

Könyv Guru

Budapest, 2024

Mindig sok nővel dolgoztam. Ismertem, szerettem, értettem őket. A 21. század első két évtizedében játszódó történetben a főszereplőén kívül más, fiatal és idősebb női életekbe is bepillanthatunk. A tanulság minden korosztálynál ugyanaz: az életben meg kell találni az elérhető legjobbat.

Férjem negyvenöt évi házasság után is töretlenül hitt bennem. Tehetségesnek tartott. A Tükörvilágom. Bolyongtam a Föld nevű bolygón négy kötete után biztatott, hogy írjak. Néha viccesen rám szólt, ha sokat fecsegtem, hogy Cucóka, inkább írjál. Remek megjegyzései tele voltak ösztönző szeretettel. Halála után két évre került elő ez a regény. A könyvvel tartozom neki.

Az alaptörténetet együtt hallottuk.

– Meg tudom érteni, ha valaki egyszerre veszít el mindent, maga alá kerül – mondtam. – Az sem mindegy, hány éves. Amikor az élet szebbik felét magunk mögött hagyjuk, a korunk miatt is szenvedünk. Bele tudom élni magam a helyzetébe.

– Miért nem írod meg? Hogyan képzelnéd a továbbiakat?

Megírtam. A nők, ahogy a macskák, talpra esnek. Mert talpra esni kötelező. Még tűsarokban is.

TALPRA ESNI KÖTELEZŐ

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Tíz évvel később…

Szeretni ezt az életet,

az egyetlent, a végeset,

szeretni, hogyha bánt is,

ha mostohánk is néhanap,

de kék az ég

és süt a nap,

s van benne boldogság is.

(Várnai Zseni: Szeretni)

Történik a kétezres évek elején Magyarországon.

ELSŐ FEJEZET

Kemény, ütemes kopogás a szürke aszfalton. Az üres utca némaságát a sarki közért simára kopott hullámlemezének csikorgása töri meg. Lehúzta a boltos. Amire köszönőtávolságba ért, előbb a fehér nadrág tűnt el, majd a roló mögötti férficipővel együtt a fényforrás is.

Befordult a sötét mellékutcába. Egyedül volt. Háborgott a lelke. Furcsa érzéseitől, kavargó gondolataitól lüktettek fejében az erek.

Nem szabad most gondolkodnom, másra kell koncentrálnom – tréningezte magát. Mint annyiszor, ha kellemetlenség érte. Erősödött a kopogás. Megijedt, hogy követik. Menekülőre fogta. Mereven előreszegett fejjel, kissé meggörnyedve nyújtotta lépteit, majd felbátorodva a „csak azért is” gondolatával, mint aki készül szembeszállni az ismeretlen ellenséggel, hirtelen mozdulattal hátrafordult. Nem látott senkit. Üres volt az utca. Gyorsabban szedte a lábait, de a kopogás nem távolodott. Gyorsított, gyorsabb lett a kopogás. Hirtelen bevillant a gondolataiba, hogy saját lépéseinek zaja veri fel az utca csendjét. És mint az életben oly gyakran, a dolgok fonákját megérezve, elmosolyodott. Kissé megnyugodott.

Újra kellene sarkaltatni ezt a cipőt. Régen vettem, kényelmes. A kis trottőrsarok hétköznapi kosztümhöz vagy nadrág-pulóverhez egyaránt illik. Alig hordta, évek óta állt a szekrényben. Többször el akarta ajándékozni, ahogy évente egyszer nekiállt kiválogatni, a ruhái közül a „kinőtteket”. Így becézte kihízott ruháit, amiket rendre kiselejtezett. Eleinte félretette őket, hogy majd beléjük fogy. Többször kísérletezett „tuti” fogyókúrás módszerekkel, de a fogyás az utóbbi években egyre reménytelenebb próbálkozás maradt. Sőt! A tuti tippek szigorú betartása után a „kiérdemelt szabadság” időszakában mindig néhány kilóval többet mutatott a mérleg. Fiatalon, ha igazán akarjuk, pillanatok alatt lemegy az a kis súlyfelesleg, a „téli háj”, amely úgy oda tud nőni legkényesebb tájékainkra, mintha eleve oda lenne kitalálva. Így is van – gondolta. Amit télen jótékonyan takarnak a pulóverek, fiatal korban két hét alatt ledolgozzuk, és újra hordhatók a kedvenc ruhadarabok.

Érdemes odafigyelni ezekre a helyekre. A le- és felszaladó kilók helyei jelzik, hol fog később kifejezetten ragaszkodni hozzánk az évek alatt odakapaszkodó felesleges tömeg. Néhány évig próbálkozunk, aztán szép lassan rájövünk, hogy több káposztalevest már nem bírunk lenyelni, több torna már nem megy, és hiába az egész napos örök nyüzsgés, ötven felett ezek a kilók bizony maradnak. Hiába idegeskedünk a régi ruha mérete és az elcsúfult fazonunk közti különbség látványán. Legfeljebb a kedvünk lesz rosszabb. Egyszerűen el kell rejteni a felesleget nagyobb méretű ruhákban. A régit meg elajándékozni olyannak, aki még boldog lehet vele.

Régen sok barátnője volt. Márta alig várta az évenkénti szekrényrendezést, már januárban finoman érdeklődött az utóbbi hónapok súlygyarapodásairól. Márta sokáig tartotta lányos formáját. Aztán amilyen hirtelen beteg lett, olyan hamar elment. A ruhák csak gyűltek. Nem volt Márta, aki minden márciusban megjelent. Halála óta megritkultak a szekrényrendezések. Olykor összeszedte a szekrényből kihízott, legtöbbször alig használt ruháit, és egy adag fagyi áráért kiárusította őket a kolléganői között. Minden darab megtalálta a maga gazdáját. Nem csoda. Általában jó minőségű holmikat vásárolt. „Inkább legyen kevesebb, de minőségi áru” – visszhangozta nagyanyja hajdani szavait. Igazán boldog volt, ha másokon jól álltak a maga kedvére vásárolt fazonok, ha a fiatalabbak vagy soványabbak szépek voltak néha alig hordott kedvenc darabjaiban. Ingyen nem adta, mert az nem jó érzés az új tulajdonosnak. Ötven vagy száz forint mégiscsak pénz akkor is, ha manapság már egy gombóc fagylaltot sem lehet érte kapni. De a vásárlás érzését adja az új tulajdonosnak.

A szép ruha, a jó minőségű anyagok becsületét gyerekkorából hozta magával. Akkoriban még külön kategóriának számított az ünnepi ruha, amire vigyázni kell. Az iskolai ünnepélyeken, vasárnapi istentiszteleteken sokáig viselt egy nagyanyjától kapott kék zsorzsettet. Hamar kinőtte, mégis ragaszkodott a fehér galléros, nagy fehér mandzsettás, hátul gombos, „nagylányos” ruhához. Nem szerette, hogy nagyanyja a fehér zoknit is ráerőltette, és megigazította a lakk félcipőbe bújtatott lábán a zokni szélét, hogy ne legyen hullámos a bokáján. Mert az olyan rendetlen. Szeretett volna nylonharisnyát. Az osztályban ketten is birtokoltak ilyen drága darabot, amit csak az igazi nagylányok és a módosabbak hordtak. Neki maradt a fehér flórharisnya meg a térdzokni. Jól érezte magát a kék ruhában. Büszkén vonult benne, úgy érezte, szépen megnyújtja az alakját. Hazatérés után nagyanyja azonnal leparancsolta róla, nehogy tönkremenjen. Aztán szép lassan hozzászokott, hogy ez így helyes. Otthon nem hordunk kimenőruhát.

Felnőttkorára is megmaradt ez a szokása, mert azokat valahol a gyerekkorban kell keresni. Valaki adja a mintát. Hazaérkezés után ma is első dolga levetni az utcai ruhát. Ahogy nagyanyjától tanulta. Átöltözik otthoniba.

A kimenőruhákkal együtt leveszi az ékszereit is. Nem sok ékszere van. Az anyjától örökölt gyűrűt viseli évek óta a hozzá tartozó nyaklánccal. Finomak, szépek. A jobb keze gyűrűs ujjához szinte odanőtt a karikagyűrű a férjétől kapott egyszerű kísérőgyűrűvel együtt. Amióta az ujjai vastagabbak lettek, alig tudja őket leráncigálni. Otthon semmi nem dekorálja. Egyszerű nadrág, sima trikó. Ékszer és smink nélkül tölti otthoni idejét. A konyhai munkák kezdetén előveszi valamelyik vasalt kötényét, mielőtt munkához lát. Frissen, ropogós kötényben áll a tűzhelyhez. Szép lassan így vált két emberré: az otthoni háztartásbelivé és a kimenőkben kiviruló elegáns nővé. A kétféle megjelenéshez két különböző szerep ragadt.

Mostanában gyakran jut eszébe, hogy kár a jó minőségért, ha szekrényben állnak a holmik. Mire megtanulta, hogy az új ruhákat addig kell viselni, amíg divatban vannak, már nem álltak jól a régi kedvencei. Vagy nem mentek rá. Lassan megöregedett, és kiöregedett szépen karban tartott ruháiból. Megváltoztak a méretei, áthelyeződtek a „hangsúlyok”. Kerekebbek, kisebbek lettek a vállak, vastagabb a derék, nagyobbak a mellek. A másfajta szabásvonalak megváltoztatták egész megjelenését.

Az utóbbi hetekben alig ment el hazulról. Amíg dolgozni járt, mindennap szépen felöltözött. Kisminkelte magát, rendesen elkészítette hetente fodrászoltatott frizuráját. Akár az olasz nők, soha nem lépett ki az utcára gondozatlan külsővel. Most is átöltözik, másik szoknyát, pulóvert vesz, ha csak a közértbe megy le, akkor is. A szekrényürítésnél feleslegessé váló ruhákat sem a kollégái kapják. A selejtezett darabokat a szegények gyűjtőhelyeire viszi. Nincs köztük alkalmi, színházi vagy estélyi ruha, ami azért mégsem a fedélnélküliek nélkülözhetetlen öltözete. Leadott ruhaneműi már nem feltűnőek az utcán, ha „szembejönnek” egy szerencsétlenen. Megváltozott az élete. Kevesebb lett a csinos ruha, több a nadrág és a pulóver. Elfogytak a színek, ahogy szép lassan az emberek is megfogyatkoztak mellette.

A lábbelikkel másképp bánt a sors. Szerencséjére szépek maradtak a lábai, sokáig hordhatott elegáns cipőket. Szekrényében tizenöt-húsz éves műremekeket találni. Kisámfázva várják az ünnepnapokat, hátha használatba veszik őket. Időnként letörölgeti róluk a port. Olyankor megsimogatja a márkajeleket, és végiggondolja, hol vette, és miért éppen azt. A legtöbbször eszébe jutnak a ruhák is, amihez a cipőt vásárolta. Csakhogy a cipők hűségesebbek, mint a ruhák. Nem is ajándékozhatók tovább. A használt cipő nem érdemi kategória, pedig a jó cipő sokkal drágább, mint a hozzá tartozó ruha. Ennél már csak a cipőhöz tartozó táska kerül többe. Furán van ez kitalálva, de így van. Évek alatt csak gyűltek, sorakoztak a cipők, táskák.

Újra hallotta a zavaró kopogást, és rájött, miért nem ismeri ezt a cipőt. Szinte alig hordta. Már az első felvételnél leesett róla az eredeti sarok. Elvitte a munkahelye melletti idős suszterhez, aki megdicsérte a jó bőrt, a szép kidolgozást, és strapabíró sarkalást ígért. Nem kérdezett rá a lényegre, a strapabírás mibenlétére. Talpraesettsége ellenére nem reklamált, amikor felfedezte a fémsarkat. Frászt kapott tőlük, mindig utálta a kopogásukat, de nem szólt egy szót sem. Legfeljebb megtanulok szteppelni – gondolta. Fizetett, és eljött. Valami számára is megmagyarázhatatlan sajnálkozással vegyes érzelem volt benne az öreg cipész iránt. Általában az ilyen kis öregek iránt, akik csipetnyi műhelyekben, gyér világítás mellett, falatka sámlin kucorogva, százéves szerszámokkal keresik meg a betevőt. Elhozta a cipőt, és berakta a szekrénybe. Nem viselte egészen a mai napig. Valami nem túl lapos, nem túl magas sarkút keresett a fájós lábaira, valami hordhatót a barna kosztümhöz. A fémsarkú került a keze ügyébe. Amikor elment, nem figyelt a kopogásra.

Még néhány ház, és otthon vagyok. Csak húsz évvel lennék fiatalabb, levetném ezt a hangoskodót, és kézben vinném hazáig. Aztán keresnék egy új susztert. Az a régi talán már nem él, vagy nem dolgozik. Tizenöt éve is nagyon öreg volt. Mostanában nem látott cipészműhelyt. Erősen gondolkodott, hol egy igazi suszter, de nem ugrott be egy sem. A nagy bevásárlóközpontokban a kulcsmásolók melletti cipőjavítók a megfelelő méretű kész sarkat rakják a cipőkre. Azok egyike sem suszter. Nem suszter az, aki áll a nagy gép mellett a kivilágított, hatalmas bevásárlócsarnokban, és mindent előregyártott elemekből rak össze. A fiókokban lévő sarkat a célszerszámmal egyszerűen odaillesztik az elveszett helyére. A sarkak is változnak a divat szerint. Vajon ez a fajta létezik még?

Elért a kapuig. Megállt, kinyitotta a táskáját, és kotorászni kezdett a kulcscsomó után. Sokszor megfogadta, hogy elérhető helyre teszi, mindig ugyanoda az oldalsó rekeszbe, hogy ne kelljen a sötét mellékutcában fél órát a táskában matatni. Még megtámadja valaki, ha egyedül van. Bár, kulccsal a kézben sem szerencsés sétafikálni – nyugtatgatta magát. – A kulcsot elvehetik, fejbe verhetnek vele, és még ahhoz is szerencse kell, hogy jól üssenek agyon. Vagy legalább gyorsan. Kinyitotta a kaput.

A szürke lépcsőházból a szomszédék lánya rohant ki az utcára, majdnem fellökte a nagy rohanásban.

– Csóklom, …canéni! – kiáltott rá, szokás szerint lenyelve az i betűt.

– Szervusz, Kati! – nézett az elviharzó lány után.

Milyen szép, milyen fiatal, és milyen zaklatott mostanában! Ettől valahogyan megnyugodott. Fiatal is, szép is, de nem látszik boldognak. Mostanában róla sem tudok semmit.

Éveken keresztül megszokta, hogy a munkahelyén mindent tudott a kolléganőiről. Bizalmasak voltak hozzá. Ha valakinek problémája volt, ő rákérdezett, odafigyelt rájuk, meghallgatta őket. A kolléganői hozzászoktak, hogy mindent elmondhatnak neki. Ica volt a biztos segítség. Legtöbbször vigasztalt. Rá mindig számíthattak, vállain jókat bőghettek a „lányok”. Néha tehernek érezte a hasonló problémák ismétlődését más szereplőkkel. Ez is hiányzik.

Ahogy cserélődtek a kollégák, egyre kevesebbeket ismert meg igazán. Magányosabbak lettek az emberek a munkahelyeken, kevésbé tárulkoztak ki egymásnak. Bezárkóztak. Hiába látszott, hogy valami nincs a helyén, manapság nem lehet csak úgy jelentkezni a „lelki társadalmi munkára”. Gyanakvóak, a vigasztalást tolakodásnak, kíváncsiskodásnak veszik. Az lenne az első gondolatuk, hogy mit akar ez az elhagyott vénasszony.

Pedig nem sokan tudják, hogy elhagyták. Őt, a biztos hátországot csak úgy el lehetett hagyni. Ráadásul néhány hete, szinte egy időben azzal, hogy egyedül maradt, átszervezés címén nyugdíjba küldte az új, fiatal főnök. Azt hiszi, a tapasztalat nem számít. Csak a végzés évszáma a fontos, a tapasztalatot pótolja a fiatalság. Az ő szakmájában igazán nincs értelme lecserélni az „öregeket”.

A cégek manapság fiatal, csinos, „kihívásoktól” nem megrettenő munkaerőt keresnek, harmincöt éves korig, legalább huszonöt éves gyakorlattal. Hát, ilyen nincs, bár minden cég feltételezi. A fiatal főnökök nem szeretnek idősebb kollégákkal dolgozni. Hiába törölték el a hirdetésekben a diszkriminációt, a kor vagy a nem megjelölését a leírt szövegben, a felvételinél mindkettő látszik. A kihívás szó – amit annyira nevetségesnek talál – legtöbbször a főnök kapkodásainak, hisztijének elviselési képességére szűkül. Mi a csudára kellene kihívni valakit egy munkahelyen? Egy párbajra? A munkahelyen dolgozni kell.

Mennyivel könnyebb lenne most, ha dolgozhatna! Legalább a nap felében más kötné le a gondolatait. Mások problémái mellett kisebbnek érezné a sajátját.

„Az élet már csak ilyen”, „egyszer fenn, máskor lenn”, „a baj nem jár egyedül”. Na, szépen állunk, ha már csak a közhelyekkel tudom vigasztalni magam! Hirtelen megdöbbent a gondolattól: Eddig én is csak közhelyeket mondtam másoknak. Milyen hülyén hangzanak!

Felment az első emeletre. A saroknak támaszkodva, szemüveg nélkül hunyorogva kereste a kulcsok között az ismerős mintázatút, amelyik a bejárati ajtót nyitja. Olyan egyformák, valami jellel kellene megkülönböztetni őket. Vagy az olvasószemüveget magamnál tartani. Az utcán nincs szükségem szemüvegre, remekül látok távolra, csak az olvasáshoz kell az a három dioptria. Meg az ilyen helyzetekben, amikor négy hasonló kulcs között keresem a megfelelőt.

Levetette az előszobában a kosztümkabátot. Soha nem viszi be a szobába az utcán hordott ruhákat, főleg, ha dohányfüstös helyről jön. Legalább egy napot szellőzteti, mielőtt lekefélve, tisztán visszateszi őket a helyükre.

Pont olyan mániákus vagyok, mint a nagyanyám volt. Amióta Laci elhagyott, ráérek csak a magam dolgaival törődni, minden cselekedetemet végiggondolom. Keresem a hibáimat. Hiszen bizonyára volt valami oka, hogy egyedül maradtam. Lacit nagyon idegesítette a szerinte túlzott rendszeretetem. „Beléd építettek egy rendcsináló gépet, csak rosszul programozták. Elég lett volna egyszerűbb kivitelűt beléd építeni, de neked mindenben a legjobb kellett” – mondogatta. Csak egyszer mondtam, amikor már elmenőben volt, hogy „igazad van – férjben is beértem volna egyszerűbb kivitelűvel”. Kicsit meglepődött.

Régen elvárta, hogy rendben tartsam a holmiját. Vagy csak eltűrte? Pedig az utóbbi években nem volt egyszerű a feladat. Mentem utána, gyűjtögettem a szennyeseit. Gyakran későn éjjel jött haza, mert a kollégákkal kicsit megünnepelték a munkát. Másnap reggel összeszedtem a szétszórt ruháit, beraktam a szennyestartóba, mielőtt dolgozni mentem. Hol egy zoknit, hol a nyakkendőjét találtam a két szoba között. Nem értettem, mi történt vele, hogy változott meg ennyire. Régebben is én voltam arra rendszeresítve, hogy az otthonunkat rendben tartsam. Megbízható munkaerőnek, precíz, korrekt szakembernek ismerték, csak itthon lett egyre rendetlenebb.

Mindig felmentettem magamban, hogy nem ő változott meg, hanem a világ. A piaci viszonyokhoz való alkalmazkodás kifárasztja azokat, akik nem, vagy csak most szoknak hozzá. Meggyőztem magam, hogy segítenem kell, ahogy egész életemben mindig segítettem, mindig támasza voltam valakinek. Kezdetben felkeltem, amikor megjött. Próbáltam rendbe rakni körülötte a világot. Az utóbbi időben csúnyán leteremtett, hogy miért nem alszom, miért kell őt vizslatnom, és kimutatnom, mennyire nem szeretem ilyennek.

„Átnézel rajtam, úgy bánsz velem, mint egy kamasszal. Nehogy a hajamat is megfésüld” – üvöltött rám egyszer, és elkapta a karomat, amikor valami ragacsot szerettem volna leszedni a fejéről. Nem keltem fel többé. De mindig felébredtem, amikor meghallottam a kulcs forgását a zárban. Ébren alszom, minden zajra azonnal felpattanok. Hozzászoktam időnkénti hosszabb kimaradásaihoz, másnapi macskajajaihoz, és már nem zavart.

„Rengeteget dolgozunk, muszáj néha kiengednünk” – magyarázta. Mindig a kollégákkal „engedett ki”. És ha elmúlt a „hosszú hétvége”, normálisabb napok jöttek. Mintha hirtelen megbánta volna, hogy udvariatlan volt velem, megpróbálta helyrehozni. Ilyenkor apró ajándékokat hozott, néhány csokor csak úgy, egy vacsora, vagy eljött velem színházba. De olyan fáradt volt, a legtöbbször ott aludt el mellettem. Egyre inkább őt figyeltem, nehogy hangosan aludjon, vagy leessen a székről. Egyre kevésbé élveztem a darabot, pedig nagyon szerettem színházba járni. Fiatalkorunkban sokat jártunk előadásokra, hangversenyekre.

Amíg Klára asszony, akivel eltartási szerződést kötöttünk élt, más volt az életünk. Tíz évig ápoltam, gondoztam, mire meglett ez a hatalmas lakás. Laci elismerte, hogy a lakásért csak én dolgoztam meg. Klára asszonyt eltemettük, miénk lett az egész „birodalom” a szép bútorokkal együtt. Igazán boldog voltam. Örömmel rendeztük át úgy, hogy mindegyikünknek kényelmes legyen. Akkoriban halt meg Laci apja, és örököltünk annyit, hogy a ránk maradt lakást felújíthattuk. Nekem is lett külön sarkom, férjemnek dolgozója, és Nórika, a lányunk beköltözhetett Klára asszony kifestetett, kissé átalakított szobájába.

Nem sokáig laktuk hárman, a lányunk a középiskolát már külföldön fejezte be. Klára találta ki, illetve adta az ötletet, és Laci meggyőzött róla, hogy így helyes. Nórika szívesen ment, rábeszélésben Klára asszony verhetetlennek mutatkozott. Meggyőzte a lányunkat, hogy csak az ő élete a fontos, és a jövőjét akkor alakítja helyesen, ha elmegy. Régen a gazdag családok lányai mind külföldi intézetekben nőttek fel, magyarázta örökké a múltját, az ő boldog leánykorát. Talán ekkor távolodott el tőlem a lányom? Néha úgy éreztem, Klára asszony a lelki anyja, én csak a mindent elintéző, problémákat megoldó kiszolgálószemélyzet.

Klára asszony halála, majd Nórika távozása után itt maradtunk ketten a hatalmassá lett lakásban. Lassan én egyedül, hiszen Laci egyre kevesebbet volt itthon. Színházjegyeket is ritkábban vettem, Lacit láthatóan nem érdekelte. Néha eljött velem, de egyre kevesebbet látott, egyre többet bóbiskolt. Míg Sára vidékre nem költözött a fia után, a húgommal jártam színházba, moziba, mint lánykorunkban. Laci ilyenkor nem jött haza, dolgozhatott tovább. A vacsoráit egyedül intézte, üzletfelekkel vagy kollégákkal költötte el.

Egyre kevesebbet voltunk kettesben. Legtöbbször csak aludni járt haza. Ha reklamáltam, hogy jó lenne több időt együtt tölteni, nem volt elutasító, csak közömbös. Mindent a munkára és az abból adódó feszültségre fogott. „Nehéz a piac, sokan vagyunk, akik ugyanazt nyújtjuk. Össze kell kapni magunkat, ha nem akarunk tönkremenni” – mondogatta. És én mindent elhittem, elnéztem az idősödő, őszülő páromnak. Azt is, hogy ritkábban vette észre bennem a „kimenő” nőt. Maradtam az otthoni kötényben, a vasaló és a tűzhely körüli forgásban. És kigyönyörködtem magam, amikor elegánsan egyedül távozott valami munkavacsorára. Milyen jóképű még mindig, állapítottam meg magamban, amikor elviharzott.

Sokszor főztem feleslegesen. A legtöbbször akadt valami váratlan esemény, telefon, sokszor csak éppen belekóstolt a szépen terített asztalon gőzölgő szakácsremekekbe, és elrohant. „Icukám, ne aggódj, majd jövök, majd telefonálok!” Elrohant, én meg ott maradtam a szépen terített asztalon lévő kristálypohár és a damasztszalvéta mellett egyedül. De még „Icukám” vagyok – nyugtatgattam magam. Nem csoda, hogy egyre jobban kikerekedtem. Ő az egyik kollégájával edzőterembe járt, mert „tudod, a piacképességhez ez is hozzátartozik”, mondogatta. Szóval éltünk egymás mellett, és nem vettem észre, hogy egyre kevésbé együtt.

Soha nem gondoltam, hogy más nő is előfordulhat az életében. Nem volt korai házasságunk, sokáig dolgoztunk egy cégnél, megszerettük egymást, barátságból lett a szerelem. Aztán jött a gyerek. Becsülettel felneveltük, de hamar elengedtük Nórikát. Én nem akartam, de Laci ragaszkodott hozzá. Szinte szó szerint ismételgette Klára asszony érveit: „Kell, hogy tökéletesen beszélje az angolt, hogy ne csak itthon legyen otthon. Ez ma ilyen világ.”

Nórika diploma után azonnal férjhez ment az egyik tanárához. Kinn maradt Angliában, alig látom. Mostanában úgy fogalmazok, hogy volt egy lányom. Valahogy megszoktam, hogy tizenhat éves kora óta főleg a havi csekkek, majd az egyre ritkuló és egyre kevésbé tartalmas telefonbeszélgetéseink kötnek össze bennünket. Kezdetben negyedévenként és nagyobb ünnepekre hazajött, néha mi mentünk. Laci egyedül is meglátogatta a hivatalos útjain. A kollégájával közösen nyitott mérnöki irodában külföldi megrendelésekre is dolgoztak. Szép lassan beindult a verkli, mondta, de nem avattak be a részletekbe.

Én maradtam a régi munkahelyemen. Harminc év után otthonként tekintettem rá. Biztos voltam a munkámban, csoportvezető, majd a számvitel irányítója lettem. Nem hívtak máshová se a férjem, se más, de ha tették volna, se biztos, hogy igent mertem volna mondani valami újra. Nem vagyok vállalkozó típus, és valakinek kell a biztos fix fizetés a családban, mondogattam magamnak anélkül, hogy valaha kipróbáltam volna, mire vagyok képes valójában. Megszoktam, hogy mindent megteszek, amit kell, de hogy mit kell, azt mások mondják meg. Most, hogy váratlanul elküldtek, már bánom, hogy nem léptem.

Laci és társai egyre jobban megtalálták számításaikat. Úgy láttam: élvezik a munkát. Ez megnyugtatott. Adtam hozzá a hátteret, ahogy otthon tanultam, és normálisnak gondolom a családi munkamegosztásban. Ha reklamáltam, hogy ritkán látom, mindig megnyugtatott, igyekezett a kedvemben járni. Néha váratlanul külföldre is magával vitt, olyankor bevásárolhattam néhány szép holmit. Amikor megkérdeztem: megvehetem-e ezt vagy azt, mindig igent mondott. „Lesz rá pénzed?” – kérdeztem. Csak mosolygott, és azt mondta: „Tanulj meg ragozni! Nem lesz, van. Azért jössz velem, mert megtehetem. Ha nem tehetném meg, nem hívnálak.”

Nem sokat kérdezősködtem. Gondoltam, az extra pénzeket így költik magukra a cégnél. Az én fix fizetésem mellé minden hónapban odatett egy tisztességes összeget, háztartási pénz címén. Nem tudtam, valójában mennyit keres, de nem kíváncsiskodtam. Tudomásul vettem, hogy ez nem állami munkahely, és örültem, hogy minden hónapban pontosan megvan a szokott keret. Soha nem szólt bele, mire költöm. De aggódtam: Mi lesz, ha olyan hónapok jönnek, amikor nem lesz meg a havi apanázs? Amikor csak az én fizetésem lesz, és abból kell kifizetni az egyre növekvő rezsit, és élni kell? Hát bizony, nem sok maradna.

Elkezdtem spórolni, ahogy otthon láttam. Nekem sokkal több jutott, mégis ugyanúgy, mint a kevesebbet anyám, raktam a pénzt a takarékba. Szépen szaporodott. Laci ugyanúgy nem tudott róla, ahogy anyám is titokban tartotta a magán megspórolt, betegektől kapott hálapénzeket. Ő sem magának tette félre, hanem azokra a „soha nem tudni, mi történik” esetekre, amikor „nem állhatunk ott egy fillér nélkül”. Az ősi asszonyelv alapján gyűjtögette a későbbi biztonságot.

Kettőnk fizetéséből rendesen lehetett élni, és ott voltak azok a kis jutalomutazások, amit extra jövedelemnek fogtam fel. Mindig lett új cipőm, ruhám, ami kellett, és nem az itthoni pénzt költöttem. Többször és több napot töltöttünk Európa városaiban. Néha egyedül csavarogtam, amíg ő tárgyalásokon volt. Csak akkor vettem meg bármit, ha meggyőződtem annak valóban jó minőségéről, ha biztos voltam benne, hogy megéri. Legszívesebben vele közösen vásároltam volna, de nem volt türelme. Kezdetben kinéztem a megvásárolni szándékozott holmit, és visszamentünk, hogy neki is tetszik-e. Aztán rájöttem, jobb, ha megveszem egyedül, amit szeretnék. Zsebpénzt kaptam, nem terheltem a saját dolgaimmal. A lányommal egyszerűbb volt. Ő imád vásárolni.

Valami szörnyű fájdalom hasított belé, ahogy a lánya eszébe jutott. Nem szabad rágondolni, határozta el, pedig tudta, ilyet nem lehet megtenni, hiába áltatja önmagát. Ha valami fáj, az akkor is eszébe jut, ha megtiltja magának, hogy eszébe jusson. A gondolati görcsre még nem találtak fel pirulát.

Megcsörrent a telefonja. Hirtelen nem tudta, honnan jön a távoli hang. Elfelejtette, hogy még nem vette elő a táskájából a mobilját.

Csak ne Nórika legyen!

Fura a lányom. Olyan, mint az apja. Régóta nincs közöttünk az a felszabadult, vidám hang, ami normális lenne anya és lánya között. Ami gyerekkorában annak ellenére megvolt, hogy én voltam mindig a nevelő, a fegyelmező erő. Laci a látványos szeretetet, a vidámságot, a játékot jelentette. Önfeledten marháskodtak, rendetlenkedtek, aztán jöttem én, a szigorú mama, az unalmas rendrakó. Erre az apára nem lehetett rosszat mondani. Nem is akartam – javította ki magát. – Legalábbis ma délutánig nem. Hiszen az ő Lacija remek ember. Az elköltözés után alig bírta a lányának megmondani, hogy már ne itt keresse az apját. Összeszorult gyomorral, színtelen hangon jelentette ki a telefonba: „Apád elköltözött. Válni akar.”

Nórikának nem volt reakciója. Azért nagyobb együttérzést várt volna a lányától. Miért nem reagált? Nem akarta megbántani? Az utóbbi időben nem sokat tudott az életükről. Tőlem biztosan nem hallott panaszt, és nem hiszem, hogy Lacinak oka lehetett panaszra. Majd ha neki is lesz gyereke, talán más lesz a viszonyunk – nyugtatta magát. Bár a lánya többször kijelentette, hogy nem akar gyereket. Egyelőre. Huszonnyolc éves múlt, még ráér. Én is elmúltam harminc, amikor szültem. Csak a vejem hússzal több a lányomnál. Neki illene sietni, ha még fel akarja nevelni az utódját.

Nekem messze voltak a szüleim, amikor anya lettem. Vajon megváltozott volna a kapcsolatom az anyámmal, ha a közelemben él? Hiszen az én kapcsolatom sem volt igazi bensőséges kapcsolat. Én is hamar elkerültem otthonról. Mennyi kérdés lett most hirtelen, amire nem tudom a választ. Aludni kell rá, sokat. Elővette a telefont. Megnézte a kijelzőt. Ismeretlen szám. Ki lehet ilyen későn este, aki tudja a mobilszámomat?

Megnyomta a zöld gombot, és beleszólt:

– Itt Kardos Ica.

– Szia, Icukám, nem fogod kitalálni, ki vagyok! – hangzott a távoli hang.

Tényleg nem – gondolta magában, de nem volt kedve barkochbázni.

– Nem, valóban nem tudom.

– Nem ismered meg a hangomat? Gondolkozz egy kicsit! Na, jó, elismerem, régen beszélgettünk. Magda vagyok, Méhes Magda, régi kolléganőd. Angliából telefonálok. A lányodtól kaptam meg a mobilszámodat.

Ahogy meghallotta a lányod szót, valami beléhasított. Nem tudott megszólalni.

– Halló, itt vagy? – kérdezte Magda.

– Igen, csak tele a kezem, ne haragudj.

– Jó, intézd el, amit kell, várok – szólt a vonal túlsó végéről jövő hang, és ez a várok sokáig ott visszhangzott a fülében. A kis készüléket a vállához tette, nyugtatta magát egy darabig, majd vett egy mély levegőt, és mint aki valami fontos cselekedetet épp most fejezett be, megszólalt:

– Na, itt vagyok, ne haragudj! Szóval mi újság?

– Inkább én lennék kíváncsi a te újságaidra, Icukám! Hogy vagy, hogy viseled az egyedüllétet? – kérdezte Magda. Aztán mint aki rádöbben, hogy elszólta magát, hirtelen gyorsabbra vette a fordulatszámot, és mintegy nyugtatóan javította magát: Nem sokat hallottam felőled.

Ezek szerint mindent tud – gondolta Ica. De nem akart durva lenni. Előbb-utóbb úgyis mindenki megtudja, akit érint – meg akit nem –, hogy „mi újság” vele mostanában.

– Nincs semmi különös. Laci elköltözött.

– Ezt tudom, hallottam. De hogyhogy ilyen hirtelen, minden előzmény nélkül? – felemelte a hamisan csengő utolsó szavakat.

– Állítólag egyedül akart maradni. De délután óta tudom, hogy valakivel akart egyedül lenni. És én azt hittem, már nem érdeklik a nők!

– Édesem, te mindig is olyan naiv voltál… – Ahogy a naiv szót kiejtette, erős á hangot képzett az a hangból, hosszan elnyújtva az í-t. Idegenül hangzott, lekicsinylően. – Hát… tudnék mesélni egyet s mást, de ez nem telefontéma.

– Akkor ne tedd!

Csend.

– Megyek haza, és szeretnék veled találkozni. Otthon vagy a jövő héten?

Hol lennék? – gondolta magában Ica, de nem mondta ki.

– Hívj fel, ha megjöttél! Mikor találkoztál Nórikával? – csúszott ki hirtelen a száján, majd gyorsan megbánta a kérdést. Hát hogy veszi ki magát, hogy egy idegentől kérdezze meg, mi van a lányával!? Normális kapcsolatban naponta kellene beszélni az egy szem gyerekével, és a legjelentéktelenebb dolgairól is tudnia kellene. – Azért kérdezem, mert nem említette, hogy beszéltetek – próbált javítani a helyzeten.

– Neked nem mondta, hogy együtt dolgozunk egy projekten? Csak jó valamire az öreglány a háznál, igaz? Nem tarthatta fontosnak, vagy meglepetésnek szánhatta. Majd otthon mindent kibeszélünk. Addig is nyugodj meg, Icukám, és vigyázz magadra! Akkor hívlak! És már nagyon várom a találkozást. Szia, szia, aludj jól!

– Jó éjt neked is! – köszönt el, pedig igazából többet szeretett volna megtudni telefonon. Legalább azokra a kérdésekre választ kapni, amiket szemtől szembe nem fog tudni könnyek nélkül megkérdezni. Merthogy lesz miért könnyeznie, ha Magda mindent elővezet, abban biztos volt. Emlékezett lehengerlő, kegyetlen stílusára. „Kemény nő!” – mondták mindig róla, de én azt hiszem, inkább tapintatlan. Mi az, hogy nyugodjak meg, honnan veszi, hogy nem vagyok nyugodt?! Pedig nála jobban senki nem tudta: nem volt nyugodt. Mintha mázsás súly terpeszkedett volna a mellén, és nyomta a szívét.

Nem tudta, mi fáj jobban. Laci, vagy a lánya? Laci csak otthagyott harminc év után, de a lányomat egyáltalán nem érdekli a történetem. Olyan érzéketlennek tűnik ez a lány. A saját vérem. Ha őt nem érdekli, mi van velem, miért mondjam el másnak? Mi a baj velem, miért történik ez velem? Miért velem történik mindez? Hol rontottam el, hol hibáztam? Értelmetlen gondolatok torlódtak egymásra a fejében, mint rakás hó a hólapáton. Csak gyűltek a megválaszolhatatlan kérdések.

Soha nem ivott egyedül. Vacsoráknál, ha a férje vele volt, vagy társaságban szívesen megivott néhány pohár bort, de odáig soha nem jutott, hogy egyedül leüljön, és igyon. Most pedig azt veszi észre, hogy áll a bárszekrény előtt, egyik kezében a konyakosüveg, másikban a pohár. Muszáj egy pohárral felhajtanom. Könnyebben tudok gondolkodni. Valami belső ösztön arra késztette, hogy féldecinyi konyak kitöltése után azonnal visszatekerje az üvegen a kupakot, elzárva a saját szeme elől.

Kezében a pohárral átvonult a dolgozószobába. A férje íróasztala melletti szinte üres polcról levett egy fényképalbumot. Visszament a nappaliba, és a pohárral együtt letette a dohányzóasztalra. Képtelen volt kényelmesen elhelyezkedni. A gyomra összeszorult. Egyenes háttal ült a kanapé szélén, alig érintve az ülőalkalmatosságot. Így ülnek, akik kellemetlenül érzik magukat, akik valamit be akarnak vallani, vagy valahol raporton vannak. Ez a „bocsássanak meg, hogy élek” pozíció arra jó, hogy ha kell, mielőbb menekülőre fogjuk a dolgot. Elhúzta a szája szélét, felszabadult egy sóhaj. Hová is menekülhetnék? – tette fel a kérdést önmagának. – Nekem ebben a helyzetben, ezen a helyen kell maradnom, hogy még jobban fájjon minden emlék. Hogy minden arra emlékeztessen, amit szépnek hittem. Büntetés, hogy minden bútorban, minden apró tárgyban csak az emlékeimet látom. Hogy a lakás minden szegletéből csak elhagyóim árnyai jönnek elő. Mennyivel könnyebb annak, aki kilép. Az új környezetben könnyebben feledheti régi életét! Felhajtotta a konyakot, és hátradőlt. Tele lett a szeme könnyekkel. Kézbe vette az albumot, és mintha valami nagy tettre készülne, óvatosan felemelte a fedelét.

Az első oldalon egy megsárgult esküvői értesítőre pottyant az első könnycsepp. Keze fejével letörölte a könnyeket, elővette zsebéből a papír zsebkendőt, megtörölte a szemüvegét, és mint aki először lát neki, olvasta:

„Ilona és László tudatják, hogy 1973. május 3-án a Budapest XI. kerületi tanács házasságkötő termében házasságot kötöttek.”

Puritán esküvőjük volt. Bejelentkeztek, az előtérben fogtak két vadidegen embert tanúnak, Laci mindegyiküknek adott kétszáz forintot a tanúskodásért, és kész. Megvolt az esküvő. Hirtelen hálás volt a történtekért, mennyire praktikus dolog ez most. Nem kell senkinek a szemébe néznie, hogy „megfogadtam: jóban, rosszban a párommal, de lám, nem sikerült”. Még nem tudom, melyikünk hibájából, de mindegy is. Soha nem láttam többet a két tanút, így legalább előttük nem kell szégyenkeznem. Az esküvője mindig is örömmel és szomorúsággal töltötte el. Boldog volt, mégis egész életében hiányérzete maradt.

Nem akartak nagy felhajtást. Nem sokkal az esküvő előtt temette el az anyját, apja akkor már nem élt. Laci vidéken élő szülei sem tudtak a nagy eseményről, csak fél év múlva, amikor Laci egy disznóölésre levitte, és bemutatta mint a feleségét. Elgondolkozott azon, hogy a férje milyen hirtelen elhatározással intézett, irányított mindent egyedül. Ő csak úgy belesodródott az eseményekbe. Minden történetnek mellékszereplője lett. Az esküvőt is Laci döntötte el, és a legegyszerűbb módon közölte szándékát: „Mit szólnál, ha elmennénk bejelentkezni az anyakönyvvezetőhöz?” Boldogan válaszolta: „Elkísérnélek.” És ezzel el volt döntve a dolog. Nem is volt igazi lánykérés. Semmi „szeretlek, hozzám jössz-e feleségül” vagy hasonló, minden lány életében várva várt, többször elképzelt romantikus jelenet. Persze, szerették egymást. De Laci természetesnek vette: ha ő úgy gondolja, hogy itt az ideje összeházasodniuk, akkor neki nem lehet ellenvetése. Mindig azzal viccelődött, hogy csak a férfi házasodik. A nő megy, mert viszik. És örülhet, ha viszik. Az esküvőt sem verték nagydobra, sokáig nem is mondták meg senkinek. Az esküvő után készíttették ezt a mára elsárgult értesítőt, végül alig volt valaki, akinek elküldték. Azért ragasztotta ide az első oldalra, mert neki fontos volt látni így, együtt leírva kettejük nevét. Mindig melegség töltötte el, ha ránézett. Szomorú melegség. Úgy dicsekedett volna a hírrel frissében. Szeretett volna osztozni az örömben másokkal, egy kis irigységet kicsikarni a többi nőből. Mert mindannyian szeretnénk, ha a boldogságunk miatt irigyelnének. Legalább egy kicsit. Legalább egyszer az életben, az esküvőnkön.

Sokáig senki nem tudta, hogy férj és feleség lettek. Kivéve a főbérlőjüket. Akkoriban az albérleti szoba csak a tisztességes, házasságban élő pároknak járt. Hogy együtt lehessenek, egy lakásban kellett élni. Mindketten albérletben laktak, kellett egy közös albérlet, ahová házaspárként jelentkezhetnek be. Az albérletbe senki nem vihetett fel másneműt. Egy albérlő befogadásánál nem az volt az első szempont, hogy az illető beteg-e, lehetett volna akár fertőző tüdőbajos is, de férfit vagy nőt a lakásba felvinni, az ám a skandalum! A szocialista erkölcs valójában nagy erkölcstelenségek melegágya volt. Az emberek a munkahelyi munkanélküliségben unatkoztak. Örökké nem lehetett moziba vagy színházba járni. Kellett valami izgalom az életükbe. Az egyedülállóknak, és a házastársaknak is. Szinte kötelező kulturális program volt csalni az oldalbordákat. Az egyedülállóknak sem volt könnyű. Az emberek azzal ugratták egymást, hogy vagy nincs kivel, vagy nincs hol. Akkor még a mivel fel sem merült – vigyorodott el, és eszébe jutott, amikor fellopakodott Laci albérletébe abban a biztos tudatban, hogy a főbérlők elutaztak. A lakáshiány miatt az otthon melegét együtt érezni csak nagy szervezésekkel lehetett. Adódott a lehetőség: üres lesz a kégli. Bevásároltak, és mintha otthon lennének, élvezték az egész lakás adta élményt. Együtt főztek, ettek. Birtokba vették a konyhát, a fürdőszobát, úgy tettek, mintha az övék lenne minden. Gyönyörű este volt. És amikor a zuhany alatt állva meghallották a kulcs zörgését a zárban, majd az erőszakos csengetést, tudták, hogy Lacinak innen sürgősen távoznia kell. Nemsokára összeházasodtak. Lehet, hogy az elhatározáshoz kellett az a kellemetlenül végződött este, amikor a kövér öregasszony berontott a lakásba, és meglátva, mily becstelenség érte a „három szoba – komfort”-ot, rikácsolni kezdett: „Mit képzelnek, kupleráj ez a lakás?” „Nem szigorúan megtiltottam, hogy nőt ide felhozzon?” – fordult Lacihoz fenyegetően. Ott álltam csuromvizesen, egy törölközőt kaptam magam köré, mert a fürdőszobából nem tudtam kisurranni, az ajtaját eltorlaszolta a banya. „Maga meg szedje a sátorfáját, és azonnal tűnjön el!” – adta ki a parancsot a tulaj.

Szedtem, mentünk. Az utcán jót nevettünk az estén, a szerencsétlenségünkön. Végül is olyan nevetséges volt a helyzet. „Tudod, hogy mi volt a legnagyobb baja az öregasszonynak? – kérdezte Laci. – Az irigység. És még örülhetsz, hogy nem kurvázott le. Ilyen helyzetekben azt szokták tenni.” „Persze, úriasszonnyal van dolgunk!” – válaszoltam.

Elkezdtük nézegetni az albérleti hirdetéseket, és nagy szerencsénk volt, két héten belül találtunk egy elfogadhatót. Ráadásul az özvegy, akinek a cselédszobájában laktunk havi háromszáz forintért, a nyarakat a balatoni villájában töltötte. Ott is meglátogattuk. A legjobb mégis az volt, amikor egyedül hagyott bennünket. Kicsit nehéz természetű, de jólelkű asszony volt. Az eltartási szerződést is ő szerezte, amikor egy vidéki unokahúga hozzá költözött, és kellett a cselédszoba. „Egyik »öreg barátném« egyedül él – mondta. – Mindenkit elvesztett szerencsétlen, pénze is alig, de leginkább a betegsége miatt aggódik. Nem kér az állami gondoskodásból. Megbízható, rendes fiatalokat keres szép nagy budai lakásába. Ha valaki rendesen ellátná, ráhagyná mindenét. Mondtam neki, az én lakóim kellenének neked.”

Megint Laci volt az okosabb: „Ha a néni hajlandó hivatalosan eltartási szerződést kötni, mi szívesen – nekünk is kell lakás, lassan gyereket is szeretnénk, nemsokára kiöregszünk a szülő korból. Szóval, ha beszélni tetszik a hölggyel, lehet róla szó.” Lehetett, megtörtént.

Sok tanácsi hercehurca állt előttünk, de nagy szerencsénk volt az eltartási szerződéssel. Az első két év könnyebb volt. Inkább csak beszélgetni kellett Klárával. Olyan jó barátságba kerültünk, hogy a gyerek születésének kifejezetten örült. Nagyanyának kezdte érezni magát – mosolyodott el az emlékein. – Aztán a betegsége nyolc évre a lakáshoz kötötte. Nehéz éveim voltak. De a végén ott maradt a három szoba összkomfort, ahová időben bejelentettük egy ismerősünket, nehogy valaki kitalálja, hogy nekünk ekkora lakás nem jár. Mert akkor oda a nyolcéves ápolás. A lakást később megvettük a tanácstól. Rendbe rakattuk, és én boldogan vettem birtokba a birodalmamat.

Ez lett volna a romantikus házasságunk története, amiről az elején senki nem tudott, hiába dolgoztunk akkoriban egy helyen a tervezőintézetben.

Nekem volt kellemetlenebb a helyzetem, vigyáznom kellett, nehogy elszóljam magam, mert Laci így akarta. Egy kollégákkal közös nyári bulin Laci hirtelen bejelentette: „Szeretnénk valamit mondani nektek. Icával május harmadikán összeházasodtunk.”

„Nem hozzátok ezt egy icipicit későn a tudomásunkra? – kérdezték a meglepett a kollégák, mert még az sem volt mindenki előtt nyilvánvaló, hogy ők ketten együvé tartoznak. – Nem mondtátok senkinek, mert nagy meglepetést akartatok, vagy mert nem vagytok biztosak magatokban sem? Várhattunk volna, amíg kikerekedik a pocakod, hogy megtudjuk, mi újság? Vagy amíg majd a válóperen is túl vagytok, elmeséltétek volna, hogy volt ám itt egy kis románc, egy kis eskem-beskemmel kombinálva? – kérdezte épp az előbbi telefonáló, Méhes Magda, Laci kolléganője. – Vedd tudomásul, meg vagyok bántva! Azt hittétek, nem dobnánk össze valami jó kis bulit, meg némi nászajándékot?”

Ott álltam a megdöbbent kollégák gyűrűjében, mindenki mondta a magáét, csak én nem értettem Lacit, mi volt ez a hirtelen bejelentés. Miért nem beszéltük meg előre? Miért is kellett eddig titokban tartani? Pedig de szívesen eldicsekedtem volna a lányoknak! De megígértem, nem szólok a házasságról senkinek. Laci kifejezett kérésére titkoltam. És volt tartásom, amit nagymama, az egyszerű vidéki asszony plántált belém.

Tulajdonképpen nagyanyja nevelte fel. Nagyapja soha nem jött vissza a háborúból. Nagymama sokáig reménykedett, hogy hátha, mégis. Annyi szerencsés esetről hallott. Nem bánta volna azt sem, ha betegen, nyomorékon, csak jönne vissza az ura! Az ő generációja még komolyan vette a holtomiglant. És ha nem biztos az ura halálában, mert senki nem látta holtan, honnan tudná, hogy tényleg elesett? Akár élhet valahol, és ha megjön, nem mondhatja neki, hogy „menj el, nem hittem benned”. Aztán teltek az évek, és végül csak egyedül volt kénytelen felnevelni a két lányt, Ica anyját és annak nővérét.

Ezért az anyjuk soha nem látta az apját. Talán az apja azt sem tudta, hogy újabb gyerekük lesz. Nagyanyja megírta, hogy kerekedik a hasa: „Igyekezz haza, mert két gyerek vár rád, meg én”, de azt sem tudta, hogy megkapta-e az üzenetet a fronton lévő férj. Többet nem hallott felőle. Egyedül maradt, szült, dolgozott, és várt. Mint egy varázsló teremtette elő az életre valót. Hajnalban már a kertben szedte a piacon eladandó árut. Saját „ügyfelei” voltak, lekvárt főzött be, savanyúságot készített nekik, kiegészíteni a csekélyke pénzt, amit később árvaellátásból meg a takarításból összeszedett.

Nem ment férjhez, nem tehette – várta az urát. Pedig vitték volna a faluból többen is. Rendes, dolgos asszonynak ismerték, többen szerették volna feleségnek. De mindig azt mondta: „Férjes asszony vagyok, nem élhetek bigámiában!” „Nem vagy te férjes asszony, Margit – felelték –, meghalt a te férjed, hidd már el!” „Ne bosszantsatok! Igenis, van férjem, csak távol. És egészen addig van, amíg nem bizonyítják be, hogy meghalt” – mondta évekig, egyre kevesebb meggyőződéssel a hangjában. Amikor már ment volna, mert nagyon elkelt a segítség, már nem vitte senki. Ahogy elhagyta a remény, hirtelen megtört öregasszonnyá vált. A lányokat becsülettel kiházasította, élete végéig segített nekik. Mindkét lánya ápolónő lett, nehéz asszonyélettel. A környékbeli kórházba jártak dolgozni három műszakban. Nagyi sajnálta a lányait, bár mindegyiküknek jóravaló, rendes férj jutott, kevés pénzből, nehezen éltek. Nagyi öregedett, fáradt, de úgy tett, hogy ezt ne lássák. Tette a dolgát, bírta a lányai helyett is. Amíg tudta, levette a vállukról a gyereknevelés gondját.

Azzal se okozott a lányainak gondot, hogy ápolják. Egy pillanat alatt, munka közben hagyta ott őket. Olyan csendesen halt meg, amilyen csendesen élt. Salátát szedett a kertben, hirtelen hatalmas fájdalmat érzett a hátában meg a mellkasában. Hányingere lett, kiverte a víz, elszédült. A bárányfelhős tavaszi kék eget látta utoljára, és arra gondolt, az ő embere is ilyesmit látott utolsónak ebből az árnyékvilágból. Ezt vitte magával. Egyedül volt. Amikor rátaláltak, az orvos csak a néhány órával azelőtt bekövetkezett halált állapíthatta meg.

Ica mindkét szeme megtelt könnyel, ahogy a nagyanyjára gondolt. Felállt, odament a bárszekrényhez, elővette újból a konyakosüveget. Azt hitte, mellé öntötte az italt, pedig csak könnyei hullottak a kézfejére. Megtörölte a szemét, a szemüvegét, és a pohár itallal visszaült a pamlagra. Már nem a szélére. Hátra dobta magát, maga alá húzta a lábait, elhelyezkedett kényelmesen. Megadta magát a fájdalomnak.

Lapozott a következő oldalra. A cakkos szélű, megsárgult fényképről tele szájjal vigyorog anyja mellett érettségi ballagásán egy halom virággal a kezében. Milyen szép voltam, és milyen vékony! – sóhajtott egy nagyot. – Milyen boldognak látszik az anyám! Hősnek érzi magát, és valóban: hős volt. Az ő érdeme, hogy én ott vigyorgok. A sok kemény munka, az állandó problémák megoldási kényszere mellett néha egy kis öröm is kijárt neki. Ha más nem, az, hogy a lánya érett lett. Anyámnak is kijutott a nehéz életből, akárcsak az ő anyjának. Úgy látszik, a nehéz asszonysors öröklődik. Anyja is fiatalon ment el, akárcsak a nagyanyja. Gyakran mondta: „Remélem, az Isten engem is úgy szólít magához, mint nagyanyátokat. Hogy ne kelljen sokat szenvednem. Nagyanyátok az életben mindenért keményen megdolgozott, semmi nem jött könnyen. Egyetlen dologgal volt szerencséje az életében. A halálával. Így volt igazságos. Előre megszenvedett a könnyű halálért.”

Anyámnak nem volt szerencséje – gondolta, és újból megeredtek a könnyei. – Sokat küzdött a rákkal, míg feladta a vele való harcot. Ápolónő létére nagyon későn derítették ki, mi a baj. Mindent megtettek érte, de olyan sokáig várt a vizsgálatokkal, nem hagyott magának időt a gyógyulásra. Előzőleg sokáig ápolta apámat, segítette, eltemette. Egész életében beteg emberekkel volt körülvéve. A saját betegségéről nem akart hallani.

Ez volt az utolsó fényképem az anyámról. Furcsa az élet. Míg kicsi a gyerek, minden mozdulatát megörökítik. Gyerekkorban és ifjúkorban sok felvétel készül. Aztán az ember felnő, és már csak a rendkívüli alkalmakon, temetéseken, esküvőkön, vagy mint ezen a képen, ballagáson készül róla fotó. Az ünnepélyes alkalmakon készült képeken a meghatottság vagy a szomorúság változtatja meg a természetes emberi arcokat. Ezekről nehéz megállapítani, milyen volt valójában a felmenőnk.

A szemközti oldalra ragasztott fotón szinte hallatszik a két fiatal lány önfeledt kacagása. A húga csak másfél évvel fiatalabb, a képen mégis ő látszik komolyabbnak. Erős alkatú lány volt, inkább az anyja típusát örökölte. Olyan is maradt egész életében. Nem úgy, mint én – gondolta –, aki nyápicból lett ilyen tekintélyes méretű. A kolléganői mindig azzal vigasztalták, örüljön, hogy ennyire arányosan hízott. Ehhez az erős alakhoz legalább lehet öltözködni. Az ilyen típusoknak adnak a legtöbb tanácsot, női praktikát a magazinokban. Hát, hugicám – motyogta a képen látható ifjú lánynak –, úgy látszik, minden praktika ellenére vénségünkre egyikünk se lett szerencsés.

Sára egy kötözködő, részeges férjet kapott ki magának. Nem csak akkor kötözködött, amikor ivott. Az még csak rendben van, hiszen az alkoholra lehet fogni a durvaságot, ami elmúlik, ha felszívódik a pia. De a férfi egyfolytában kritizált, soha senki és semmi nem volt jó neki. Csodálkoztunk, miért tűri szegény húgom. Mégsem ő lépett le, pedig annyira természetes lett volna, ha otthagyja a kötözködő Miskát. A férj lett az elhagyó. Még így is kellett valakinek, még ezzel az elviselhetetlen természetével együtt is elvitte más. Mert minden rossz embernél van egy még rosszabb. Vagy senki sincs, és a semminél még egy ilyen szörnyeteg is jobb. Az emberi szerencsétlenségnek nincs határa, és mindenki elkel. Ha már foglalt, akkor is. Még az is lehet, hogy máshol, másvalakivel más emberré válik. Vagy legalább kezdetben másképp viselkedik. Mert más feltételeket szab az a másik. Egyáltalán: feltételeket szab, és a megváltoztatott emberrel más viszony alakul ki. Nem lehet ebben a kérdésben kiigazodni, nem lehet tuti tippekkel szabályozni az együttéléseket. Nincsenek olyan szabályok, amelyekhez ha alkalmazkodunk, amelyeket ha betartunk, akkor nem csalódunk. Nincs olyan, hogy csak megy az élet a maga medrében, és kiszámíthatóvá válik a világ. Sokféle meder van. Minden kapcsolat egy folyó a két part, a két partner között. És mivel mindketten örökké változnak, szegény pataknak vagy érnek vagy folyónak hol kemény hegyek között, hol homokos síkságon át kell kanyarognia. Nem csoda, ha kiszámíthatatlanná válik. Ahogy az emberi természetet sem lehet szabályozni. Egy ideig kordában tartjuk, amíg közös az érzelmi töltés. Ha már nem egyformán érez a két partner, ha a két part más domborzatúvá válik, a rakoncátlan víz kiömlik. És ahogy átszakad a gát, úgy szakad meg két ember között a kapcsolat.

Hirtelen felállt, és újra a bárszekrény előtt találta magát. Ez most nagyon kell – biztatgatta magát, és újra töltött. Visszament a kanapéra, és lazán, kényelmesen elhelyezkedett, maga alá húzva a lábait.

Ha valaki, hát én igazán alkalmazkodtam a férjemhez – gondolta végig. – Boldogan mentem hozzá, és annak ellenére, hogy nagy romantikában soha nem részesített, úgy éreztem, nagyon rendes emberrel kötöttem össze az életemet. Határozott volt, tudta, mit akar, és én meg voltam győződve, hogy mindig a legjobbat akarja. Tény, az utóbbi időben fura érzéseim voltak vele kapcsolatban. Szólnom kellett volna, többször is, de nem akartam a kevés együtt töltött időt vitákra pazarolni. Ő sem vitatkozott, csak néha ideges volt velem. Én ezt a munkájának meg annak tulajdonítottam, hogy nehezen békül meg az öregedéssel. Vannak férfiak, akik nehezebben viselik az őszülő hajat, a felrakódó kilókat, a puhuló izmokat, mint a nők. A konditermekben tett látogatásait is annak tudtam be, hogy az idővel áll hadilábon, azért volt ingerültebb velem is. Mindannyian tudjuk, hogy létezik férfiklimax, de mi nők valamiért hagyjuk, hogy ezzel a férfiak viccelődjenek. Rajtunk természetesen. A női klimax a viccek tárházában tekintélyes helyet foglal el. A férfiakéról csak egymás között beszélünk. Tudjuk, hogy rosszabb, mint a nőké. A hisztéria fokában is jelentős előnyre tesznek szert. Ők is tudják. Mégsem beszélnek róla, mert szégyen.

A fiatalnak kell látszani mindenáron, ez egy férfi életében fontosabb, mint a nőknél. Nem csak amiatt, hogy a családról gondoskodás nyomja a meglazult férfivállakat, nem. Más magyarázata van a dolognak. A nők elmesélik egymásnak, ha problémájuk van. A házaséletük minden területét kibeszélik, tanácsokat adnak egymásnak. És a beszélgetésekből mindig kiderül: nem vagyunk egyedül a problémáinkkal, lám, másnak is hasonlóak a gondjai. Ilyenkor nagy kő esik le a panaszos szívről. Az élet velejárójaként kezdi kezelni az addig betegségnek hitt jelenséget. Gyógyító erővé válik a vallomás. Lehet cikizni ezeket a pletykálkodásnak hívott női fecsegéseket, de a gyógyszereknél hatásosabban kezelik a problémákat.

Elmélázott. Én soha nem beszéltem ki párkapcsolati gondjaimat. Talán mert nem is tudtam, hogy nekem is vannak ilyen problémáim. Annyira alkalmazkodtam volna, hogy ami másnál kicsapja a biztosítékot, engem fel sem háborított? Ha minden apróságon balhézok, és folyton tisztázni akarom a helyzetemet, nem jutok idáig? Ha mindent kifecsegek a kolléganőknek, ha nemcsak nekem panaszkodnak, hanem én is panaszkodok nekik, előbb tudom meg, hogy Lacinak négy éve van egy fiatal szeretője, akivel most már „egyedül van”. Nincs válasz. Megtörtént. Semmit nem tehetek.

Végül is rendes volt hozzám. Nem fosztott ki, itt hagyott mindent, ami manapság nem semmi. Nem húzta hónapokig a dolgot, úgy intézte ezt is, ahogy mindent, egész életében. Összepakolt, vitte a ruháit, a könyveit, és önmagát.

Szeme a kiürített könyvespolcon állapodott meg. A fotóalbum maradt. Mintha direkt hagyta volna ott. Ezért találta meg Ica olyan könnyen. Még nem volt lelkiereje átrámolni az üres polcokat, még nem döntötte el, mi lesz a tátongó lyukak helyén. Mint aki arra vár, hogy visszakerüljenek a régi holmik a helyükre. Mintha csak egy mosógépet vagy egy tévét vittek volna el a szervizbe, ami javítás után hamarosan visszakerül a lakásba.

Még egyet lapozott, és Laci határozott szemei, férfias mosolya dobbantotta meg a szívét. Nagyon meg volt bántva, mégis azt érezte, amit régen. Ami mindig elöntötte, ha valahol megpillantotta a férjét. Hajtottak rá a csajok, mindig is. Nemcsak határozott természete, ellentmondást nem tűrő modora miatt, hanem a kellemes érzés miatt, amit egy jóképű férfi egy nőben kelt még akkor is, ha nincs szó szerelemről. „Milyen klassz pasas!” – mondták a nők körülötte. Ha az igazi férfi szóba került, neki csak Laci jelent meg lelki szemei előtt. És milyen jó illata volt, istenem! Mennyire szerettem hozzábújni, beszívni azt a kellemes, tiszta illatot!

Nagyot sóhajtott, amikor az első közös fotójukhoz ért. Ezt a képet nagyon szerette. Egy ismerősüknél voltak látogatóban, összébb kellett bújniuk, hogy a képbe férjenek. Laci átkarolja, szép férfikeze a vállán, feje egyenesen, vidáman tekint előre. Meghatódott. Lám, itt is én vagyok, aki odabújik, aki hajlik, mert hajlítható. Ő néz előre egyenesen, és erősen tart a kezével. Nem is tart, birtokol. Hogy örültem ennek a birtokbavételnek!

Felhajtotta a konyakot, újra lapozott. A lánya első, csecsemőkori fényképe következett. Szép, kövér kisbaba, hurkás kis combokkal, pufók dombocskákkal a szeme alatt, a feje búbján fekete taréjjal. Leejtette az albumot, és ha már amúgy is mozdulatot váltott, felállt, hogy újra töltsön. Minek mászkálni a kanapé meg a bárszekrény között? – villant át az agyán. Elővett egy kis tálcát, egy poháralátétet, magához vette az üveget, közelebb húzta a kanapéhoz a dohányzóasztalt, és ráhelyezte őket. Töltött magának egy újabb adagot, felhajtotta, és újra kézbe vette az albumot.

A következő képen büszke anyaként mosolyog együtt a lányával. Milyen boldogan tartom az alvó gyereket a pólyában! Szűz Mária meg a kisded. Úgy néz, mint aki biztos abban, hogy ezután már csak csupa boldogság lesz az élete. Laci akkor vette az első komoly fényképezőgépet, amikor a lányuk megszületett – innentől sok gyerekfénykép következik Nórikáról. A kövér kislányt csak a kamaszkor karcsúsította meg. Klára asszony kedvére volt, hogy a lánynak mindent megadnak. Angol- és németórákra járatták, úszni hordták, táncolni, zongorázni tanult, mert az nagyon fontos egy leánygyereknek. Nórika egyre elfoglaltabb, ő egyre fáradtabb lett, de kötelességszerűen teljesített mindent.

Klára asszonynak is meg akart felelni. Klára, saját gyereke nem lévén, élvezte a helyzetet, folyamatosan beleszólt a lány nevelésébe. Ica nem bánta. „Klára asszony ízlésében megbízom” – mondta mindig. Mindent kérését teljesítette. Ahogy a lányának, neki is mindent megadott, és kiszolgálta a férjét is a munka mellett. Nem ért rá azon filozofálni, vele mi van. A lánya eltűrte, hogy körülötte ugráljon. De ha Laci hazajött, anya már nem számított. Nórika az apján csüngött. Mindenki személyzetnek tekintette. Klára asszony, Laci is, és a lánya is. Nórika a titkait is inkább velük beszélte meg.

Egyre jobban elszomorodott. Aztán újra töltött, és egész furákat kezdett gondolni a képeken egyre vastagabbnak tűnő asszonyról: önmagáról. Milyen más így nézni magunkat: mint egy idegent. Elegáns mindenütt. Rendezett, ápolt még a kirándulóképeken is. Ruhái visszafogottan elegánsak. Úgy fest bennük, mint egy főnökével együtt utazó komoly titkárnő, akire nem lehet féltékeny a főnök úr neje. Tény, Laci sokkal fiatalosabb maradt. Ő hiába festeti a haját évek óta. Laci az ősz hajával izgalmasabb maradt férfinak, míg róla nem a nő, legfeljebb a nagymama jut a szemlélő eszébe.

Lassan elhomályosultak előtte a kontúrok. Délután tudta meg, hogy Laci összeköltözött egy nálánál húsz évvel fiatalabb, elvált nővel, kapcsolatuk már évek óta tart. Sándor, régi barátjuk véletlenül elszólta magát. Nem értette, hogy Ica semmit nem tud, de állítólag mindkettőjüket szerette, nem akart részleteket mondani. „Keresd meg Erikát – tolatott ki a helyzetből –, ő majd elmondja, amire kíváncsi vagy. Ma kinn van a gyerekeknél a leányfalui házban, mert a fiamék kiugrottak Bécsbe. Holnap hívd! Majd megemlítem neki, hogy beszéltünk, és hogy hívjon fel.”

A szemét! – gondolta magában Ica. – Hogy összetartanak! Biztos mindent tud a legapróbb részletekig, de férfiból van, nem adja ki a férfitársát. Inkább átadja a nehéz szerepet a feleségének. Azt hiszi, a nők pletykásabbak. Jó lenne egy kis varázslat. Legalább egy fotó arról a másik nőről. Aki más, mint én. De vajon milyen? Szebb, érdekesebb, vagy csak fiatalabb? Szeretném látni, hogy néz ki, aki évek óta meglop, de olyan ügyesen, hogy ebből semmit nem éreztem meg. Utána kellene gondolni: tényleg nem éreztem meg semmit, vagy csak nem akartam megérezni? Az élet az ilyen magamfajta asszonyokat arra tanítja, hogy ne kíváncsiskodjanak feleslegesen. Talán féltem, hogy ha mélyebbre ások időnkénti rossz érzéseimben, valami olyannal szembesülök, ami elől inkább menekülni, elbújni célszerű? Laci volt annyira ügyes, vagy annyira rendes, vagy csak nem akart megbántani? Még nem döntötte el kettőnk sorsát, és négy évig arra várt, hogyan alakulnak a dolgok? És én, én tudtam volna másként viselkedni, ha előbb tudom? Bizonytalan kézzel nyúlt az üveg után.

Nem bírt tölteni. Meg volt róla győződve, hogy melléönti. Bal kezével megfogta az üveg nyakát, a jobb keze fejével megtámasztotta az üveg alját, és ivott. Már nem sírt. Tompa dühöt érzett, és nagy fáradtságot. Kavargott vele a világ. Valami nehéz redőny hullt a szemeire. Eldőlt a kanapén. Elaludt.

MÁSODIK FEJEZET

Félrefordított fejjel, kicsavarodott helyzetben ébredt. Elmacskásodott tagjai ébresztették fel. Alig tudta kinyitni a szemeit. Úgy érezte, leszakad a karja, kificamodott a nyaka. Lassan felemelkedett. Mindene fájt. Mázsás súly lüktetését érezte a halántékában. Kavargott a gyomra. Hőemelkedésem lenne? Megfogta a homlokát. Végigsimított az arcán. Nagyot sóhajtott, és undorral szippantott a kifujt levegőből. Milyen büdös a szám! Ez én vagyok? Meglátta a szőnyegen heverő üres konyakosüveget. A kanapén aludtam el, a nappaliban. Hány decis ez az üveg? Mind megittam, egyedül?

Próbált feltápászkodni, nem ment. Visszazuhant a díszpárnára. Hatalmas folt éktelenkedett a sárga selymen. Nyitva volt a szám, vagy kiömlött az ital? Mindegy, úgyis ki kell tisztítanom. Jesszusom, büdös vagyok! Itt fekszik egy büdös, részeg, elhagyott, kövér vénasszony, és macskajajgat.

Csak nem kaptam alkoholmérgezést? Ki fog engem rendbe szedni? Lacit, ha másnapos volt, én gyógyítottam. Már tudom, mit érezhetett a másnapokon. A legjobb volt, amit tehettem vele, hogy hagytam aludni. Sokadik ébredésekor vittem a vízben feloldott Alka-Seltzert. Megitattam, hagytam tovább feküdni, amíg magától ki nem kászálódott a párnákból. Aztán jöhetett a zuhany. Amikor meghallottam a vízcsobogást, pirítottam a kenyeret, adtam hozzá a kefirt. Van itthon mindkettő, vagy csak a zuhany marad?

Vagy a halál, mert megmozdulni sem bírok, nemhogy zuhanyozni. Szerencsére semmi fix programom nincs. Újra eldőlt a párnáján. Visszaaludt. Másfél óra múlva arra ébredt, hogy valami marja a gyomrát. Talán éhes. Evésre mégsem tudott gondolni. Inkább visszafelé jönne az a maró valami. Az a rengeteg ital. Nem is vacsoráztam rendesen. Életemben nem ittam ennyit egyszerre, pláne nem rövidet. Elvből utálom a röviditalt. Szegény húgom mit panaszkodott a pálinkaszagú reggelek miatt, amikor a Miska kimaradt. Vagy inkább „benn” maradt a kocsmában a kelleténél tovább, és ha ki akarták tessékelni, átment dühöngőbe. Még rosszabb volt, ha otthon döntögette magába a feleseket, összenyálazva mindent. Otthon még többet ivott, mert onnan már „nem kelletett” hazamenni. „Megspóroltam egy uttatt” – mondta mindig, megnyomva a t betűket. Hiába mondtam a húgomnak, hogy dugja el az italt, Miska rendkívül kreatív volt az alkohol beszerzésében, valahonnan mindig előkerített egy dugiüveget.

Nálunk nem volt divat a rövidital. Néhány pohár bort szívesen megittunk Lacival, de pálinkafélét szinte soha. Régebben, vacsora után egy pohár konyakot, ha valami érdekeset néztünk a tévében. Laci az utóbbi időben keveset volt itthon, és akkor sem ivott. Ez a konyak régóta itt állt a szekrényben. Tán lejárt a szavatossági ideje is? Vagy a mérgeknek nincs szavatosságuk? Mindegy, hogy van vagy nincs, ilyen mennyiségtől akkor is beteg az ember, ha tavalyi, meg akkor is, ha tegnap párolták. Erről sem tudok semmit, milyen öreg a jó rövidital. Vagy milyen rossz, így, utólag. Minek isszák az emberek, ha ennyire megszenvedik másnap? Talán ha nem lenne miért inniuk. Mert aki iszik, talál rá jó okot. Vagy azt hiszi. Megszokásból inni marhaság. Ezért a másnapos érzésért nem érdemes. Jaj, ez a test nem én vagyok! – mozgatta meg elnehezült tagjait.

Feltápászkodott. Forgott vele a szoba. Visszaült a kanapé szélére. Két keze közé fogta a fejét, megvakarta a haja tövét. Le kellene vágatnom ezt a félhosszú loboncot. Ezzel az öreglányos egyenes hajjal olyan vagyok, mint egy banya. Igen, elmegyek a fodrászhoz. Rövidebb, fiatalosabb fazont kérek. És egy kicsit világosabb színt. Na persze ha túlélem ezt a napot. Nagyot sóhajtva elindult a fürdőszobába. Undorodott levetett ruháitól. Savanyú, izzadt szagú, gyűrött holmik. Bedobta őket a szennyesbe, és a zuhany alá állt. Alig tudott egyenesen állni, valami húzta össze a gyomrát, púpozta a hátát. Megkapaszkodott, és nagyot sóhajtott. Jó melegre állította a vizet. Hagyta, hogy egész testét átjárja a forró víz. Csuromvíz lett a haja. A sampon után nyúlt, és a szokásosnál több anyaggal hosszan mosta a fejét. A dús hab végigfolyt az arcán, lassan az egész testét betakarta. Határozottan jobban lett. Kondicionáló, öblítés, újabb zuhany. Végre elzárta a csapot. Kilépett a zuhanyzóból. Fejére tekert egy törölközőt, belebújt a frottírköntösébe, és a mosdóhoz lépett. Jólesett a fogmosás, bár közben a gyomrából felbuggyanó savanyú folyadék csak fokozta az amúgy is erős hányingerét. De legalább frissebbnek érezte magát.

Megterítette a konyhaasztalt. Mintha még Laci is ott ülne vele szemben a reggelinél, automatikusan két kis tányért tett egymással szembe. Aztán mint aki rájön, hogy valamit elhibázott, gyorsan visszarakta a konyhaszekrénybe a második terítéket. Kinyitotta a hűtőszekrényt. Nem talált kefirt. Azt hitte, hagyott még egyet. Kinyitotta a kamra ajtaját, és hosszan gondolkodott. A tojástartóban volt nyolc tojás. Süssek két tojást?

Csengettek. Ki lehet ilyenkor? Senkivel nem akar találkozni, jobb, ha egy darabig békén hagyják. A csengőt másodszor is erősen, hosszan nyomták. Mégiscsak ki kell nyitnom, fontos dolog is lehet. A csengetőnek biztos fontos. Nekem most semmi nem az. Aki kellemetlen hírrel jön, várhat. Mostanában eleget kaptam, hetekig van min rágódnom.

Elgondolkodott. Ha az ember a kellemetlen dolgokat nem engedi a közelébe, a rossz híreket nem hallja meg, talán el is tűnnek. Amiről nem tudok, az nincs. Butaság? Vagy csak a jó hírekre igaz. Az valóban nincs, vagy elfogyott.

Harmadszor is megnyomták a csengőt, mire elindult az ajtóhoz.

Megállt a tükör előtt az előszobában, belenézett. Rémes öregasszony, motyogta magának, és mint aki javít a dolgok jelenlegi állásán, megigazította fején a törölközőt, megnyálazta a két mutatóujját, és ahogy mindig, végigsimította vele a szemöldökét. Megnyalta a szája szélét, és ment ajtót nyitni.

Az ajtóban a postás köszönt rá. „Csókolom, ajánlott levelet hoztam. Itt tessék aláírni” – tette az orra elé a fiatalember a fekete, agyonhajtott könyvet, és a másik kezében lévő tollal az üres rubrikát mutatta. „Kis türelmet…” – mondta, és visszalépett az előszobába. Az asztalkán lévő tálkából kivett két százforintost, és a postás kezébe nyomta, miközben vakon írta oda a nevét, ahová a húsos ujjak mutattak. Csak annyit látott, hogy Kerületi Bíróság, és érezte, hogy ez nem jó dolog. Talán a levélhordó fiatalember is azt gondolja, valami szégyellni való, szokatlan ügye van. Csak rá ne kérdezzen! Jobb, ha mielőbb becsukom az ajtót. Visszaadta a tollat, becsukta a postás orra előtt az ajtót.

– Köszönöm, csókolom! – hallotta még a hangot, míg elfordította a zárban a kulcsot.

Hátravetett fejjel nekidőlt az ajtónak, és csukott szemmel támaszkodott egy darabig. Majd, mint aki ismeri a levél tartalmát, az asztalra dobta a borítékot.

Elővette az olvasószemüvegét, húzta az időt. Sejtette, mit fog olvasni. Tudta, előbb-utóbb kap egy ilyen levelet, nincs mód elbujdosni előle. De nem hitte, hogy ilyen hamar. Mindenki arról panaszkodik, mennyire lassú manapság a bíróságok munkája, az ő esetében ez nem igaz. Még két hete sincs, hogy Laci utoljára tette be az ajtót maga után. Titkon azt remélte, évekig húzódnak a bírósági ügyek, hátha az övé is. Mert csak „ügy” lett belőle. Egy ügy, amit már nem ketten oldanak meg, mert kettejük közé befészkelte magát a hivatal. Nehéz lehetett Lacinak megmondani, hogy elmegy. Várt vele, amíg tudott, vagy ameddig hagyta az a másik. Ameddig meg nem tudta, mikorra kell elrendezni velem is az „ügyet”. Nála csak nekem volt nehezebb nagyobb jelenetek nélkül elfogadni a tényt.

Még csúnyán sem beszélt velem. Talán jobb lett volna, ha nem annyira „rendes”. Ha elmond mindennek, ha kiabál, ha szemét, ha emiatt is sajnálni tudnám magam. De korrekt volt, nagyon is. Röviden, tömören mondta, amit akart. Amire jó előre felkészült. Előrebocsátotta:

– Tudom, hogy intelligensen fogod fel, Icukám.

– Ne hívj engem Icukádnak többé, nem vagyok az Icukád!

Mondtam volna mást is, rendesen kiborultam volna, de egyszerűen nem hagyott. Mosolygott, és folytatta:

– Tudod, milyen fontos voltál az életemben. Nem akarom, hogy veszekedjünk. Olyannak szeretnélek tudni, amilyennek ismertelek. Okos, talpraesett, komoly nőnek, aki megérti a másikat. Értsd meg, változtatnom kell az életemen, amíg nem késő! Nem akarom tovább ezt a taposómalmot. Sokáig gondolkodom. De amikor eldöntök valamit, ahhoz tartom magam. Eldöntöttem, megyek. Gondolkodnom kell. Szükségem van az egyedüllétre. Meglátom, még mit hozok ki magamból. De ahhoz, hogy bármi megváltozzon körülöttem, el kell mennem. Egyedül akarok lenni. Ne veszekedj, ne is kérdezgess! Nem akarom. Semmi nem változik meg. Értsd úgy, hogy befejezett tény! És a tényekkel nem érdemes vitatkozni.

Leszerelt, mielőtt kiborultam volna. Annyira, hogy abban a pillanatban meg tudtam érteni, mint egy idegent. Csak nagyon bántottak az igaztalan szavak. Mert nem egy idegen volt, hanem akivel harminc évet éltem együtt. Meg voltam győződve, hogy tökéletes házasság a miénk, jobb már nem is lehetne. Neki sem. Ha bántott valami, vagy rossz érzéseim voltak, mindig találtam magunknak mentséget. Vagy inkább neki. Hogy sokat dolgozik, hogy férfi létére nem tud megbékélni az idő múlásával, hogy nehéz a piac, kemény a munka, ezért időnként ideges. És felmentettem, megbocsátottam mindent, hogy ne kelljen gondolkodnom, hogy az én Lacim, az én Lacim maradjon. Változatlanul. Ezért bántottak úgy a szavak. Igen, a szavak. A levélben is azokra volt kíváncsi.

Felbontotta a borítékot. Végigszaladt a címeken, a hivatalos blablán, és megakadt a szeme az állítmányon. Azon a kifejezésen, hogy a tárgyalást a bíróság november 23-ra „tűzte ki”. Nem elég, hogy minden szó fáj, még az igekötők is bántják. Mintha a bíróságok Laci helyett sérteni, bántani akarnák. „Tűzte ki” – mondta többször is hangosan magának. Mintha azt írnák: vágta meg, ütötte le, szúrta szíven. Hasonló érzést váltott ki belőle ez a „tűzte ki”. „Felnégyeltette, és a várkapukra tűzette ki” – jutott eszébe valami régi történelmi leckéből a félmondat, és beleborzongott. Mintha nem a tárgyalás napját, őt magát tűzték volna ki a bíróságok kapujára, közszemlére. És milyen hamar.

Ült, nézte a papírt, és mint már annyiszor, azon kezdett gondolkodni, mit kell neki elintézni. Aztán majd, ha minden megtörténik, ha majd túl lesz a nehezén, ráér magát sajnálni. Minden dolgot, a kicsiket is így intézte, racionálisan. Ami másnak gond volt, szenvedés, nehezen megoldható ügy, azt csak feladatnak fogta fel. Gyorsan megoldotta, amit kell, amit másoktól látott, mert az élet olyan, hogy a dolgoknak van egy megszokott rendje. Tehát elvégezte, amit mondtak, amire a körülmények kényszerítették, vagy amit egyszerűen csak jónak gondolt. Amikor túl volt az ügyön, csak akkor kezdett el gondolkodni, sírni, szomorkodni, vagy örülni. Már ha volt rá ideje. A legtöbbször jött egy másik probléma, vagy csak egyszerűen történtek a dolgok. Ki ér rá a múlton rágódni?

Hát akkor rajta! Válóper. Mint a húgának. Az nem lehet, hogy mindkét férfi, az ő Lacija és a részeges Miska is csak úgy elválnak. Elmennek, itt hagyják őket. Semmi, de semmi oka nem volt rá egyiküknek sem. Ő nem változott, ugyanaz maradt, aki volt. Tisztességes, gondoskodó, családösszetartó, megbízható társ, anya, szerető, cseléd. Amilyennek a nőnek lennie kell. Mindent be lehetett söpörni a köténye alá. Mindenhol helytállt. Mindig lehetett rá számítani. Ahogy annak idején az anyjára, és a nagyanyjára is. Hát milyen világ lett közben? Miért nem jó ő a férjének? Nem ő a tökéletes feleség? Mondta valaki, hogy megváltoztak az elvárások a jó feleség fogalmát illetően? Hülye vagyok – gondolta, és megint érezte a gyomrában azt a szúró, maró, fájó érzést. A fájdalom már egész mellkasát beborította. – Legalább egyek valamit, talán segít!

Megkent egy szelet kenyeret, megsózta, majd visszatette a vajat a hűtőbe. Leült Laci helyére. Jé, az ablak üvegén látom, mi történik a konyhában! Laci is erről a székről láthatott, amikor visszatükröződött az ablaküveg. És az majdnem mindig visszatükröződött, mert főleg villany mellett ültek a konyhában. Látta, amint egyre vastagabb derékkal, hajlottabb háttal sürgölődik a tűzhely körül, látta a ropogós köténybe burkolt háziasszonyt, a papucsba bújtatott, hajdan szép lábakat. Mindent másképp látott, mint én. Csak engem, engem nem látott már semmilyennek. Talán egy megszokott társnak, egy jó barátnak, akiben már annyira megbízunk, hogy nem is vagyunk rá tekintettel.

Persze ha jó barátnak gondolt volna, már jóval előbb elmondja, hogy szerelmes, és nem azzal kábít, hogy egyedül akar maradni, mert átértékeli az életét. Elmondta volna a jó barátnak, hogy komolyan el akar menni, mert együtt akar élni az új szerelmével. Igaz, akkor nekem kellett volna lennem a „régi szerelem”-nek. De ilyen szép szavakat nem mondott, még annak idején sem. Én csak a feleség, legfeljebb „Icukám” vagy „az Ica” voltam. És nem „a szerelmem”. Pedig milyen jólesett volna! Kezdetben rákérdeztem: „Mondd, Lacikám, szeretsz te engem egyáltalán?” És mindig elhárította a választ: „Miért, nem úgy viselkedek? Szerinted mazochista vagyok, hogy veled élek?” És én beletörődtem, hogy nem a fülbe sugdosás, az odabújás, a szerelmi vallomás számít. Laci komoly ember, igazi férfi, aki nem gyerekes hízelgésekkel próbál maga mellett tartani. Pedig nagyon hiányoztak a becéző szavak. Vajon az öregedő Laci milyen szerető lett? Mivé tette az a másik? Miért titkolták, hogy komolyan készülnek a közös életükre? Nekem csak annyit mondott, hogy egyedül akar maradni. Úgy érzi, mintha a testvére volnék, nem akar megbántani. „Mindig nagyon rendes voltál hozzám, és nem miattad megyek el” – mondta. – Nincs veled semmi baj. Nem te változtál meg, én. Velem van a baj.” És amikor azt mondtam: „Lacikám, nem lehet, hogy csak öregszel, és nehezen éled meg?”, azt válaszolta: „Hát ez az, ez a baj! Már kevés van hátra, és azt a keveset szeretném szabadon, kötöttségek nélkül élni.” De én mindig az maradok neki, aki mindig is voltam.

– Hogy érted ezt? Mi voltam én neked mindig is? – Akkor kicsit kiborultam. – Csak a cseléded, a kényelmes életed biztosítéka, a lányod anyja. De a szerelmed, az nem voltam soha!

– Látod, máris veszekszel – mondta, és csomagolt. – Engedj el, Ica, nem akarlak tovább bántani! Nem hozzánk méltó. Maradjunk jó barátok! Hidd el, egy idő után neked is jobb lesz! Nem kell mindig az árnyékomban élned. Semmit nem viszek magammal, a szabadságomat szeretném. Add meg nekem ezt az egyet!

– Hát eddig nem voltál szabad? Mikor ellenőriztelek, mikor szóltam a dolgaidba, mikor akadályoztalak bármiben? Mindig azt tetted, amit szerettél volna. Sőt, én is. Mondhatom, mi mindig azt tettük, amit te szerettél volna.

– Hagyd a szemrehányásokat, elég volt! Döntöttem, elmegyek. Még nem vagyok hatvanéves.

– Persze, még van egy fél éved, tudom, de én már ötvennyolc vagyok, és nő! Egy éppen nyugdíjba zavart öregedő nő, nem egy menő vállalkozó, akire még ragadnak a nők.

– Ugyan, hagyd már abba! Ismerlek. Nagyon jól megleszel te egyedül. Eddig is leginkább egyedül voltál, vagy nem? Mit számított, hogy esténként idejártam aludni?

Talán jobban ki kellett volna borulnom, hiszen rádöbbentett, hogy mindazt tudta, amit én csak sejtettem, hogy milyen szánalmas már ez a házastársinak nevezett kapcsolat. Hogy a „házas társ” valóban csak egy házban, egy lakásban élő másik személyt jelent, aki társ a közös lakás birtoklásában. És valóban sehol nincs leírva, hogy milyen jogai vannak egy házastársnak a lakásban együtt élésen kívül.

Amikor az utolsó csomagot is elvitte, letette az előszobában a lakáskulcsot.

– Ha valamit itt hagytam volna, majd felhívlak, hogy mikor jövök fel érte. Nem akarlak zavarni vagy kellemetlen helyzetbe hozni.

– Kellemetlen helyzetbe? Milyen helyzet lehet ennél kellemetlenebb?

Megjelent a szája szegletében az a gúnyos, fene nagy biztonságérzetet sugárzó kis mosoly.

– Azt nem várhatom el, hogy zárdaszűzként élj, ha én elmentem.

Ettől a mondatától ezer lett a vérnyomásom. Erre tényleg nem tudtam mit mondani. Amit mondtam volna, valószínűleg közönséges lett volna. Olyan, amit a gonoszkodó mondat minden nőből kivált. De nem akartam közönséges lenni a végére. Ha egész életemben nem voltam az, minek rontsak még a helyzetemen? Tudtam, ha úgy döntött, hogy megy, akkor azt jól meggondolta. És nem akartam saját magam előtt szégyenkezni később. Volt bennem annyi józanság. Egy hirtelen mozdulattal kinyitottam a nappali ajtaját, és jól becsaptam az orra előtt. Lerogytam a kanapéra, de nem tudtam zokogni. Pedig de jólesett volna akkor egy nagy sírás! De tudtam, csak ártanék vele. Ha meghallaná a zokogásomat, akkor se jönne oda vigasztalni. Laci nem az a férfi, akire hatnak a női könnyek, az egyszerű kis praktikák. És én sem voltam az a nő, aki ilyesfélékkel köti magához a párját. Hallottam, amint becsukja maga mögött az ajtót. Csak nagy sokára mentem ki, hogy belülről kulccsal is bezárjam.

Odament a szekrény oldalán lévő falinaptárhoz, amit azért szeretett, mert okosan voltak rajta bejelölve a napok. Átlátható volt az egész hónap. Előre lapozott, és megnézte, milyen napra esik a „kitűzés”. Na persze, gondolhatta volna, hogy csütörtök! Utálta a csütörtököket. Az a nap, ami már nem a hét eleje, de még nem is a hét vége, ott pöffeszkedik a hét közepén, és mindig minden rossz csütörtöki napokon történik.