Wallacher Magdolna

DIAGNÓZISA: ORVOS

Copyright © Wallacher Magdolna, 2026

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Ez egy kitalált történet. A szereplők, helyszínek és események

a szerző képzeletének szüleményei. Bármilyen hasonlóság

valós személyekkel, intézményekkel vagy eseményekkel

csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-950-5 (papír)

ISBN 978-963-614-951-2 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Szarka Károly

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Hol tartok most?

Harmincöt év, ha az első munkanaptól számítom. Ennyi ideje vagyok orvos. Ha levonom a harmincötből a távolléteket, akkor is harminchárom évet töltöttem gyógyítással. Harmincháromszor háromszázvalahány reggel, ami úgy kezdődik, hogy felkaptatok valamelyik kórház lépcsőjén (vagy felsuhanok a lifttel), belépek a régi, lepusztult (vagy éppen újonnan felépített, csilli-villi) orvosiba, átvedlek a sebtében felkapott pólóból-farmerből (minek gondosan öltözködni, ha csak addig tart, amíg beérek a munkahelyre?) fehérbe, és elfoglalom a helyemet valamelyik íróasztal mögött, hogy aztán a megbeszélés végeztével elinduljunk a kórtermekbe, ahol már türelmetlenül várnak a betegeink.

Az a nap sem indult másként, reggel még semmi jele nem volt a közelgő földindulásnak. Fénytelenül szürke október, az égen ólomsúlyú, sötét felhők vonultak, úgy tűnt, hogy hamarosan elered az eső. Dzsekire cseréltem a kiskabátomat, és elindultam a munkába. Nem vártam többet, mint újabb nyolc órát az egyformán pergő napok végtelen sorában, ami kissé lehangolt. Szeretem a szakmámat, de egyre nehezebben bírom a szoros kötöttséget, az állandó bezártságot, a monoton ismétlődést. Harminchárom év hosszú idő, az ügyeletekkel együtt – kezdetben havi hat, később négy-öt, az utóbbi években, hál’ istennek, már csak kettő vagy három – bőven megvan az negyven is, mindig ígérem magamnak, hogy egyszer összeszámolom, de eddig még nem kerítettem rá sort. Nem csoda, hogy belefáradtam, cseppet talán ki is égtem. Egyre gyakrabban azon kapom magam, hogy enyhe irigységet érzek a postás, a futár, az önkormányzati képviselő, egyáltalán bárki iránt, aki szabadabban élhet, kötetlenül mozoghat térben és időben.

A dráma kezdete

Csütörtök volt, ez az ambuláns napom. Ilyenkor megbeszélés után nem vizitelni megyek, hanem a hematológiai ambulanciára. Húsz-huszonöt beteget vizsgálok meg egy délelőtt során, a többségük kontrollra érkezik, de mindig akad négy-öt új páciens. Ez a munka legizgalmasabb része, amikor először találkozom a beteggel, megállapítom, mi a baj, és kitalálom, mit kezdjek vele. Tettre kész hangulatban siettem le a lépcsőn a földszintre.

Az ambulancia szinte sterilen tiszta volt. Mindenütt sima, fehér felületek, a frissen főtt kávé aromája keveredett a fertőtlenítő párájával. Az asszisztens már kikészítette az aznapi páciensek kartonjait. A kemoterápiás betegekkel kezdtem. Körbejártam a kezelőhelyiségben, váltottam velük néhány szót, ellenőriztem a vérképüket, és ha mindent rendben találtam, áldásomat adtam az infúziók bekötésére. Miután befejeztem, az ajtóból még visszanéztem; mindig meglepett, milyen nyugodtan fekszenek a széles, kényelmes, strandheverőhöz hasonló kezelőágyon, egészen hétköznapi módon olvasnak vagy hallgatnak valamit, miközben a vénájukba cseppenként áramlik a vörös vagy fehér oldat, ami később majd megkínozza őket. A kemoterápia hatékony, de a gyógyulásnak sokszor ára van: hányás, láz, kihulló haj. Ismét konstatáltam, mint már annyiszor, amikor súlyos, sokszor halálos betegekkel szembesültem az évek során, hogy az emberi lélek csodálatra méltóan erős, szinte bármihez képes alkalmazkodni.

A délelőtt csendben csordogált tovább. Jöttek a kontrollosok, akiknél a legtöbb esetben örömmel állapítottam meg, hogy stabil az állapotuk. Akinél kellett, igazítottam a terápián, másoknál elégedetten nyugtáztam, hogy jól vannak, nincs további tennivaló. Legjobban a limfómás pácienseknek örültem, akik nyolc kezelési ciklus után gyógyultan jártak vissza az időszakos ellenőrzésre. Élvezettel néztem, hogy a kopaszság hónapjai után újra kinőtt a hajuk, megszínesedett az arcuk, és gond nélkül élték a mindennapi életüket – bár a kemoterápia után göndörré váló fürtöknek nem mindenki örült, volt szép, szőke fiatalasszony páciensem, aki nagyon nehezen tudott beletörődni, hogy hosszú, sima hajkoronája nem tér vissza többé.

Tizenegy óra tájban az asszisztens komoly arccal tett elém egy beutalót.

– Sürgősséggel küldik – közölte hangsúlytalanul.

Rápillantottam a kis, fehér papírdarabhoz mellékelt vérképre, és görcsbe rándult a gyomrom.

– Hívja be, kérem! – szóltam az asszisztensnek.

A vérkép értékei önmagukban sem jósoltak semmi jót, de mikor megláttam a beteget, összeszorult a szívem. Nagyon fiatal fiú volt, épphogy kinőtt a kamaszkorból: hamvas arc, tiszta kék szemek, beesett, óriásira tágult szemgödör. Bőre gyötrelmesen, betegesen fehéren világított. A hűvös október ellenére rövid ujjú pólót viselt, az alkarján diónyi véraláfutás éktelenkedett. Hellyel kínáltam.

– Mi történt a karjával? – kezdtem a beszélgetést informálisan.

A fiú lenézett a foltra, és kissé meglepődött.

– Őszintén? Nem tudom – mondta zavartan nevetve.

– Megütötte magát?

A fiú egy pillanatra eltöprengett, aztán megrázta a fejét.

– Nem, nem emlékszem. De mostanában időnként vannak rajtam ilyen foltok – tette hozzá elgondolkodva.

– Mióta tapasztalja ezt? – tudakozódtam.

A páciens bizonytalanul vonogatta a vállát.

– Hát, talán pár hete…

– Emiatt ment orvoshoz?

– Nem, dehogyis. Ezeket nem is nagyon vettem észre. Az utóbbi hetekben nagyon gyengének érzem magam, jóformán fel sem tudok menni a lépcsőn. És körülbelül egy hete lázam is van. Tegnapelőtt pedig begyulladt a torkom.

Nagyot sóhajtottam. A kép egyértelműnek tűnt, arra a betegségre utalt, amit, ha lenne ilyen rangsor, a legeslegrosszabbnak ítélnék meg az összes közt. Rengeteg szenvedést okoz, ritkán sikerül teljesen úrrá lenni rajta, és ha igen, akkor is nagy árat fizet érte a beteg. De a legrosszabb az benne, hogy többnyire fiatalokra sújt le, akiknek még alig jutott valami az életből. Bár tudtam, hogy a sors nem oszt egyenlő kézzel, és mindannyian ki vagyunk szolgáltatva a vakvéletlennek, ezt végtelenül igazságtalannak éreztem, és minden ilyen esetben dühödten küzdöttem ellene. Gyorsan megvizsgáltam a beteget. A most még tökéletesnek tűnő testen már észlelhetőek voltak a pusztítás első jelei: a tapintható nyirokcsomók, a kicsit duzzadt máj és lép és a baljóslatú, fehér lepedékkel bevont torok.

– Először csinálunk egy friss vérképet – mondtam a fiúnak –, aztán megbeszéljük a további teendőket.

A vérkép egy leheletnyivel még rosszabb volt, mint az előző. Nem volt mit tenni, kénytelen voltam kimondani a szavakat, amivel durván megálljt parancsoltam az addigi békés, kiszámíthatóan folydogáló tinédzseréletnek, és belöktem a pácienst a bizonytalan kimenetelű, komor jövőbe. Nagy levegőt vettem, és biztatónak szánt mozdulattal megérintettem a vállát.

– Először csontvelőt kell vennünk a csípőjéből, hogy pontosan lássuk, mi a baj. Utána be kell feküdnie a kórházba, hogy rendbe hozhassuk.

A csontvelői mintavételhez használt eszköz hosszú, üreges fémhenger volt, hegyes nyárssal a közepében. Óvatosan toltam előre a feszes, rugalmas izomzatban, amíg meg nem éreztem a gyenge koppanást, ami azt jelezte, elértem a csípőlapátot. Rápillantottam a beteg arcára. Hosszú szempillái mozdulatlanul borultak a járomcsontjára, a lélegzete lassú volt. Miután meggyőződtem róla, hogy kellően mélyen alszik, megmarkoltam az eszközt, és erőteljes mozdulattal belenyomtam a csontba. Az asszisztens készenlétben állt a fecskendővel. Kihúztam a nyársat, ráerősítettem a műanyag hengert a tű végére, és megszívtam. Elégedetten láttam, hogy könnyen, bőségesen jön a csontvelő, a fecskendő hamar megtelt. Levettem a tűről, és szemügyre vettem a tartalmát. A sűrű, vörös, zsíros szemcsékben bővelkedő folyadék feltűnően sejtdús volt, biztosra vettem, hogy ott ólálkodik benne az egyelőre láthatatlan ellenség, az agresszíven szaporodó daganatos klón. Visszafordultam a tűhöz, és most egy éles peremű eszközt toltam bele az üregbe. Ez volt a vizsgálat kritikus pontja: sikerül-e könnyedén kivágnom egy jó minőségű csonthengert. Óvatosan, karalábévájóhoz hasonlatosan forgattam az eszközt, amíg úgy éreztem, megszűnik az ellenállás. Lassan, visszafojtott lélegzettel húztam kifelé, míg a felszínre nem bukkant a végében a bő centiméternyi vörös hengerecskével. Megkönnyebbülve pottyantottam bele a kémcsőbe.

– Eddig megvolnánk – nyugtáztam a szótlanul figyelő asszisztensnek.

A labor gyorsan dolgozott, másfél óra múlva a kezembe adták a kiszívott csontvelőből készült festett keneteket. Manapság modern technológiával, úgynevezett flow citometriával állapítjuk meg, pontosan miféle sejtekről van szó, de a főnököm konzervatív orvos volt, ragaszkodott hozzá, hogy minden alkalommal saját szemünkkel is megnézzük a mikroszkóp alatt, mivel állunk szemben. Fogtam a fehér borítékot, benne a vékony, lilás festékréteggel borított tárgylemezekkel, és elvonultam a mikroszkóphoz.

Megértettem a főnököt, én is szerettem ezt az élményt: rácsöppenteni az immerziós olajat a tárgylemezre, leengedni a lencsét, addig forgatni óvatosan a beállítógombokat, míg kiélesedik a kép, majd oda-vissza pásztázni, hogy beazonosítsuk a különböző sejttípusokat. Most azonban a jól ismert vegyes társaság, a karéjos magvú szegmentek, a limfociták lila pöttyei és a ritkán felbukkanó, téglaszínű szemcsés eozinofil sejtek helyett baljóslatúan monoton kép tárult elém. Ameddig a szem ellátott, mindenütt nagy, homogén sejtek töltötték ki a látómezőt. Laza szerkezetük arról árulkodott, hogy vadul és korlátozatlanul burjánzik bennük a DNS. Itt volt, ő volt a gyilkos ellenség: a myeloblast, a blaszt, az elszabadult hajóágyúhoz hasonlóan féktelenül taroló éretlen, daganatos sejt. Magam mellé ejtettem a kezemet. Eddig is tudtam, mivel állunk szemben, de most szemembe kiáltott a bizonyíték.

– Akut leukémia – mormoltam magam elé.

Kivettem a tárgylemezt a lencse alól, és kikapcsoltam a mikroszkópot. Felvillant előttem kedvenc professzorom arca, aki jó két évtizeddel korábban, amikor a diagnosztika még sokkal körülményesebb és lassúbb volt, arról beszélt, milyen fontos a gyorsaság. „Akár piros, akár fehér infúzió, huszonnégy órán belül valaminek folynia kell a betegbe” – mondta vontatott, kedélyes hangon, jól ismert mosolyával.

Felálltam, és miközben visszasiettem az orvosiba, végiggondoltam a teendőket. Nem várhattam meg a részletes eredményeket, azonnal meg kellett kezdenem a kezelést.

Éppen befejeztem a vérkérő lapok kitöltését, mikor egy kéz nehezedett a vállamra. Összerezzentem. Az elmélyült munkában nem vettem észre, hogy valaki megjelent mögöttem. Fölpillantottam.

– Mit találtál? – kérdezte kedvesen Andris.

Andrisba minden nőnemű lény szerelmes volt egy csöppet, én is. Két méter magas, sötét csokoládészemek, ellenállhatatlan mosollyal nézett le rám a szék támlája fölül. A látszat persze csalt, nála hűségesebb férjet nem hordott a hátán a föld. Megörültem neki, az elmúlt óra után jólesett egy pillanatnyi könnyedség.

– Egy új akut – mondtam, és türelmetlenül hátrasimítottam a homlokomból egy rakoncátlan fürtöt.

Andris elkomorult. A hematológián az akut leukémia volt az a betegség, ami senkit sem hagyott hidegen. Az érintett páciensek kezelése csapatmunka volt. Az aktuális kezelőorvos mellett ügyeletben mindannyian adtunk vérkészítményeket a betegeknek, próbáltuk megakadályozni, hogy szövődmények alakuljanak ki, és szurkoltunk nekik, hogy megússzák.

– Milyen? – kérdezte.

– Tizennyolc éves fiú – mondtam sóhajtva. – Áronnak hívják.

– Milyen szép név! – mondta Andris. – Gyerekkoromban nem ismertem senkit, akit így hívtak, de úgy látom, most divatba jött.

– Igen. És legalább nem Brendon vagy Winnetou. – Összemosolyogtunk, a humor oldotta kicsit a feszültséget.

– Jössz ebédelni? – kérdezte Andris.

A fejemet ráztam. Ritkán jártam az ebédlőbe, mindig rengeteg volt a dolgom, nem volt időm, hogy összehangoljam a többiekkel az étkezést. Többnyire bekaptam egy doboz salátát az íróasztal mellett, oda sem figyeltem, hogy mit eszem, majd leöblítettem egy kávéval, miközben átfutottam az újságot. De Andris nem tágított.

– Na, gyere, légy szíves! Ma csütörtök van, húsos nap, többnyire ehető.

A menza nemigen hozta meg az étvágyamat. Nyomasztottak a padló kifakult kőkockái, a pléhtálcák, a kopott alumínium evőeszközök és a súlyos ételszag. A sorban állás és a zsúfoltság végképp elvette a kedvemet. Mire hozzájutottam az adagomhoz, már nem is éreztem éhséget, csak valami bizonytalan émelygést. A zsíros pára eltelített. Csakugyan rántott hús volt, rágós, mint a csizmatalp, krumplival, a tányér szélén egy satnya csemegeuborka árválkodott. Tudtam, meglesz ennek a böjtje, amikor a munka végeztével otthon kiéhezetten nekiesek a hűtőszekrénynek, de egyelőre görcsben állt a gyomrom. Piszkálgattam az ételt, miközben Andris lelkesen elemezte a hétvégi focimeccset. A fiú járt az eszemben: tervezgettem, mit adjak neki a vérkészítmények mellett, amíg a végleges eredmény megérkezik, és hogyan mondjam el neki, mi vár rá. Arra eszméltem, hogy Andris elhallgat, és várakozóan néz rám.

– Nem is figyelsz, Léna – jegyezte meg kissé szemrehányóan.

– Ne haragudj! – mondtam bocsánatkérően. – Tényleg nem tudok most figyelni. Sietnék vissza, ha nem gond. Mindenképpen beszélnem kell a fiúval, mielőtt megjönnek a vérkészítmények.

Áron elveszetten ücsörgött az ágyban, mikor beléptem az egyágyas kórterembe. Bizonytalan félmosollyal fogadott, én voltam számára az egyetlen ismerős pont az ismeretlen világban, ahová csöppent.

Leültem mellé.

– Nos – kezdtem biztató hangon –, megnéztem a vérkenetét. Nagyjából már tudjuk, milyen betegségben szenved. A csontvelő nagy mennyiségben termel éretlen vérsejteket, amelyek kiszorítják a normális elemeket. Ezért vérszegény és vérzékeny. – Haboztam kicsit, de elkerülhetetlen volt, hogy kimondjam a betegség nevét. – Ezt a kórképet úgy hívják, hogy akut leukémia.

Láttam az arcán a sokkot, az elszörnyedést. Erről a betegségről mindenki hallott.

– Akkor most meg fogok halni? – kérdezte egy percnyi hallgatás után hitetlenkedve.

– Jaj, dehogy! – Egy fokkal hevesebben ráztam meg a fejem annál, mint ahogy valójában éreztem. – Természetesen meg fogjuk gyógyítani. De sok teendőnk lesz, és sokáig tart majd.

A fiú gyorsan megnyugodott, arcán újra felvillant kedves mosolya. A nagyon fiatalok általában nem ijedtek meg, az elején legalábbis nem. Tele voltak naiv bizalommal a sorssal szemben, nem igazán hitték, hogy komoly bajuk történhet.

– Először is vért kell kapnia, hogy megerősödjön – mondtam neki. – Meg trombocitakészítményt, hogy megszűnjön a vérzékenység, és egy kis antibiotikumot a torokgyulladására. Ha megjöttek a részletes eredmények, elkezdhetjük a kemoterápiát.

Váratlan találkozás

Késő délután még az íróasztalomnál gubbasztottam, a könyököm mellett üres kávéspoharak sorakoztak. Kint már estébe hajlott az idő, pislákoltak az utcai lámpák. A párás időben megnőtt és elmosódott körülöttük a fénykör, villanyt kellett gyújtanom. A fiú miatt minden mással elmaradtam, kapkodva igyekeztem utolérni magam. Már a vége felé jártam, mikor kopogtak az ajtón. Az órára pillantottam: hat óra elmúlt, rég vége a munkaidőnek, senkivel sem szeretnék már cseverészni. Elfáradtam, erősen igénybe vett a mai nap, szeretnék végre hazamenni és egy forró zuhany után olvasni valami könnyedet. Igyekeztem mozdulatlanná merevedni, akárki is áll odakint, ne hallja, hogy még itt vagyok. De a kinti illető nem várta meg, hogy behívják, határozottan lenyomta a kilincset. Az ajtó kitárult.

Kelletlenül hátrafordultam. A sokktól elakadt a lélegzetem, nem akartam befogadni a látványt. Pislogtam kettőt, hátha elillan, de hiába, a magas, ősz hajú figura nem tűnt el; ott állt a maga csaknem két méterével, kitöltötte az ajtókeretet, és várta, hogy beinvitáljam.

Azonnal megismertem, egy férfi negyven és hetvenöt éves kora közt már nem változik olyan sokat. Korán öregedő típus volt, a negyvenes évei elejétől galambősz, ritkás haja nem lett gyérebb, mióta utoljára láttam. Talán kissé több ránc barázdálta az arcát, hosszú, szinte képtelenül vékony teste görnyedtebbnek tűnt, de aranykeretes szemüvege mögött hidegen csillogó tekintete most is ugyanaz volt, dermesztően intelligens és számonkérő. Megmerevedtem. Egy szívdobbanásnyi ideig szótlanul néztünk egymásra, végül megköszörülte a torkát, és megszólalt.

– Azért jöttem, hogy érdeklődjek, mi a helyzet az unokámmal.

Hazafelé menet megálltam a kedvenc cukrászdámnál. Csöpp helyiség volt, alig néhány asztal, inkább elvitelre készültek a sütemények. Szerettem a régi világot idéző dizájnt: a csíkos huzatú, vékony lábú, biedermeiert utánzó kanapékat és a kerek asztalokat. Beszippantottam az ingerlő vaníliaillatot, és hosszan tanulmányoztam a pultban sorakozó krémes, habos szeleteket. Végül egy vaskos csokoládésat választottam. Ritkán folyamodtam a stresszoldás ennyire erőteljes eszközéhez, többnyire beértem egy-két csokoládékockával, de a mai nap túlságosan megterhelő volt. Persze elvonatkoztatunk, a megoldandó problémára koncentrálunk, másként nem is lehetne végezni ezt a munkát. Nem lehet kicsit meghalni minden egyes beteggel, de egy ilyen fiatal ember tragédiája senkit sem hagy hidegen. A helyzet önmagában is nehéz, de hogy ráadásul az ő unokája! A süteményes tányér fölé görnyedtem, és elkeseredve tologattam a villával a falatokat a kék virágminták között. Nem elég, hogy végig kell csinálnom a fiúval az egész szívfájdító protokollt, az indukciós kezelést, a kemoterápia összes szövődményét, jó esetben sikerül eljuttatnom a remisszióig és a transzplantációig, rossz esetben végig kell asszisztálnom a hanyatlását, de mindezt annak az embernek a jelenlétében, akit soha többé nem akartam látni, és aki máris felkavarta a múlt nyomasztó, már-már elfeledettnek hitt emlékeit!

A kezdetek

Az orvossá avatás után néhány héttel, miután az eufória rózsaszín köde eloszlott, kissé tanácstalannak éreztem magam friss diplomámmal a kezemben. Fogalmam sem volt, hogyan léphetnék be a nagybetűs élet kapuján, miként szerezzek magamnak munkát. Azt nagyon is tudtam, hogy mit szeretnék, de a hogyanról nem volt semmi elképzelésem. Egy darabig töprengtem, mit csináljak, de nem jutott eszembe semmi korszakalkotó, így vettem egy nagy levegőt, és bejelentkeztem szülővárosom kórházában a személyzeti osztályon. Lednekvár megyei központ volt, a kórházban mindenféle szakma képviseltette magát, reménykedtem, hogy olyan álláshoz juthatok, ami segít a célom elérésében.

A személyzeti vezető hölgy a harmincas éveinek végén járt. Elgyötört, de türelmes mosollyal nézett rám, ahogy leereszkedtem a felkínált székre.

– Miben segíthetek? – tudakolta kedvesen.

Kicsit görcsölt a gyomrom az idegességtől. Ez volt az első alkalom az életemben, hogy nem a kötelező érettségi, felvételi vizsgák kitaposott útját jártam, hanem önállóan próbáltam kezdeményezni valamit. Nagy levegőt vettem.

– Most végeztem az orvosi egyetemen, és szeretnék érdeklődni, van-e valamilyen álláslehetőség a kórházban.

A személyzetis arca felderült.

– Frissen végzett orvos? Gratulálok! Biztosan találunk valamit.

Elővett egy paksamétát, és lapozgatott benne. Izgatottan figyeltem, próbáltam belelesni az iratokba, de maga elé emelte a dossziét, így nem láthattam a tartalmát. Az egyik lapnál megállt a keze.

– Mit szólna az aneszteziológiához?

Óvatosan megráztam a fejem. Az aneszteziológia nem vonzott, a műtétes szakmák gyakorlatai után megkopott számomra a műtő világának varázsa; láttam, hogy a sebész élete a manualitás és a fizikai állóképesség, az aneszteziológusé pedig – bármilyen furcsán hangzik – az unalom és a stressz elegye.

– És a fül-orr-gégészethez? – tette föl a személyzetis a következő kérdést.

Kezdtem kicsit kínosan érezni magam.

– Nem manuális szakmára gondoltam – feleltem őszintén. – Nem túl jó a kézügyességem.

A nő kissé türelmetlenül pillantott rám.

– Lássuk akkor, mi van még – mantrázta mintegy magának, miközben végigpörgette a lapokat. – Van még betöltetlen helyünk a kórbonctanon meg a pszichiátrián. Attól tartok, ez minden.

– Én tulajdonképpen belgyógyász szeretnék lenni – böktem ki. – Kardiológus.

Hitetlenkedve rázta a fejét, nem értette, hogy lehet valaki ilyen naiv. A nyolcvanas években még nem volt orvoshiány, éppen ellenkezőleg, túl sokan voltunk. Az olyan elegánsnak minősülő szakmákhoz, mint a kardiológia, kellett valamilyen hátszél: különleges képesség, tudás vagy kapcsolati háló, másként szóba sem jöhetett.

– Sajnálom – mondta kedvesen.

Aztán úgy tűnt, valóban megsajnált, mert látva, hogy elszontyolodom, eszébe jutott még valami.

– Van egy betöltetlen helyünk a krónikus belgyógyászaton – közölte. – A belgyógyászat-szakvizsgát onnan is megcsinálhatja, aztán majd meglátja, hogyan tovább.

A krónikus belgyógyászat tulajdonképpen nem is volt önálló osztály, csak egy részleg. Az aktív osztály vezetője alá tartozott, mint a többi, így én is az ő parancsnoksága alá kerültem. A személyzetis kitöltött néhány papírt, aztán leküldött a főnökhöz, hogy ismerkedjem meg vele.

A magas, zord figura már első látásra sem tűnt könnyű esetnek. Hidegen méregetett, szemöldöke semleges egyenesbe húzódott, nyoma sem volt rajta a kíváncsiság konkáv ívének. Mikor végre megszólalt, olyan rövid, töredezett mondatokban beszélt, hogy eleinte alig értettem. Később kiderült, enyhén dadog, ezért igyekszik a lehető legrövidebbre fogni a mondandóját. Néhány sablonos mondat után megkérdezte:

– Hová valósi?

– Bennszülött vagyok – próbálkoztam meg egy ideges mosollyal. – Az egyetemi éveket leszámítva mindig itt éltem.

A főnök mosolytalanul bólintott.

– Az első két évet az osztályon fogja tölteni, amíg megszerzi az alapokat – mondta. – Utána mehet majd le a krónikus belre.

Ennek megörültem. Két év nagy idő, tudtam, ezalatt bármi történhet, bár arra azért nem számítottam, ami hamarosan bekövetkezett. 1988 szeptemberében jártunk, bő másfél éven belül lezajlott a rendszerváltás, ami átrendezte a teljes egészségügyet. Ezt persze nem láthattuk előre. Az egyetemen senki nem beszélt politikáról, nem voltunk tájékozottak. A túlhajtott tanulás, a magánélet és az egyéni ambíciók szűk világában mozogtunk, váratlanul értek ezek az események.

– Na és mi érdekli? – kérdezte a főnök.

– Kardiológiával szeretnék foglalkozni – válaszoltam lelkesen.

A főnök hümmögött, a homlokát ráncolta.

– No jó. Majd meglátjuk – mondta végül. – Holnap reggel fél nyolckor kezd. Fél kilenckor megbeszélés, addig ismerkedjen meg az osztállyal!

Mély víz volt ez a javából. Éjszaka nyugtalanul forgolódtam, féltem az ismeretlen munkatársaktól, a rám váró feladatoktól, a kihívástól. Másnap, az első munkanapomon jóval a megjelölt időpont előtt érkeztem, kialvatlanul és szorongva, ugyanakkor szerény büszkeséggel szorongatva vadonatúj fonendoszkópomat. Végül is most már orvos vagyok, kiérdemeltem, hogy itt lehessek, majd csak lesz valahogy!

A százéves kórház a város közepén állt. Valamikor ez volt a város széle, a főkapu előtt fordultak meg a szegényházból érkező lovas szekerek, miután megszabadultak riadt, elgyötört rakományuktól. Körülötte a látóhatárig földek húzódtak, ezeket annak idején az elmeosztály betegei művelték, így járultak hozzá saját ellátásukhoz. Ahogy a város növekedett, a kórházat lassan körbenőtték az épületek, végül szinte eltűnt a kertvárosi házak és a lakótelepi épületek gyűrűjében.

A főbejárat előtt szálltam le a buszról, és kicsit megilletődve léptem be a kórházkert kovácsoltvas kapuján. A belgyógyászat épülete egyike volt a legrégebbieknek. Akármennyire is izgultam, ódon szépségét nem tudtam nem észrevenni. Klasszikus vörös téglás homlokzattal és elegáns lépcsőfeljáróval fogadott, körülötte platánok és öreg vadgesztenyék hajlongtak.

A belső terek még őriztek valamit a hajdani nagyságból: magas, osztott ablakok, hosszú folyosók, hatalmas termek tárultak elém, ahogy végighaladtam a kopott kockaköveken. De a tágas tereket a modern kor követelményeinek megfelelően itt-ott gipszkarton falakkal szabdalták kisebb zugokra, fürdőszobákra, nővérpihenőkre. Az egésznek volt valami sajátos, eklektikus bája, az itt dolgozók szerették.

Az orvosiból monoton zsongás szűrődött ki. Nagy levegőt vettem, és bekopogtattam, aztán finoman lenyomtam a kilincset, és beóvakodtam az ajtón. A bentiek egy pillanatra elhallgattak, és meglepett kíváncsisággal meredtek rám, láthatóan váratlanul érte őket az új jövevény érkezése. Körbepillantottam az ismeretlen arcokon, valami kapaszkodót kerestem, de a főnököt egyelőre nem láttam sehol. Végül egyikük felállt az íróasztal mögül, és odalépett hozzám.

– Gondolom, te vagy az új kolléga – szólt tapogatózva. Szemöldökét enyhén felhúzta, és kezet nyújtott. – A főnök tegnap említett valamit.

Hálásan néztem rá. Szögletes teuton vonásai, határozott állkapcsa nem tették kifejezetten megnyerővé, de a pillantásában volt valami bizalomgerjesztő.

– Kornél vagyok – mondta kedvesen.

Én is bemutatkoztam, és tétován néztem körül. A többiek is felélénkültek, körbevettek, és elhadarták a nevüket. Több-kevesebb sikerrel próbáltam memorizálni a bő tucatnyi ismeretlen arcot és nevet.

– Itt van egy szabad hely, szerintem elfoglalhatod – bökött Kornél az egyik üresen árválkodó íróasztal felé.

Letettem az asztal sarkára a táskámat, és óvatosan leereszkedtem a szék szélére. Miközben a többiek leplezetlen kíváncsisággal tanulmányoztak, igyekeztem lopva szétnézni az orvosiban. Tágas szoba volt hatalmas ablakokkal, régimódi parkettával, ami minden egyes lépésnél csikorgott egy kicsit. A berendezés és az elhelyezkedés, mint később kiderült, hajszálpontosan tükrözte a hierarchiában elfoglalt helyünket. Középen nagy bőrfotel terpeszkedett, ez a főnököt illette, még ügyeletben sem igen ültünk bele, amikor már senki sem volt a házban. Mellette két kopott huzatú, kényelmes karosszék, ezekben foglalt helyet az általános helyettes és az intenzív részleg vezetője, akik egyébként külön szobát kaptak, csak a megbeszélésen jelentek meg a közös orvosiban. A fal mentén, és ahol még elfértek, egyszerű furnérból készült, fehérre festett íróasztalok sorakoztak, amelyekhez egyenes támlájú, kemény ülőkéjű székek tartoztak. A legtöbb bútorról már lepattogzott a festék. Mindenki a saját asztalánál dolgozott, de megbeszéléskor megfordítottuk a székeket, és arccal a szoba közepe felé ültünk le. Középen volt még egy kerek, plüssel burkolt puff, ami kényelem szempontjából átmenetet képezett a fotelek és a székek közt, ez a főnővér territóriumának bizonyult. A tűzről pattant, munkáját valódi hivatásként megélő asszony impozáns vörös fürtjeit lebegtetve, csinos lábait közszemlére téve üldögélt rajta, bár ritkán bírta ki a megbeszélés végéig, általában akadt valami sürgős teendője. Az osztályon mindig volt szakvizsgára készülő jelölt, gyakorlaton lévő háziorvos vagy orvostanhallgató; nekik általában már csak az íróasztalok tetején jutott hely, onnan követték lábukkal harangozva az eseményeket.

Amikor a falióra mutatója fél kilencre ugrott, kitárult az ajtó, és bevonult a főnök, Menyhért. Nem tudni, honnan vették a szülei ezt a biblikus hangzású nevet, mindenesetre senki sem tudta rászánni magát, hogy így szólítsa, a Menyus meg végképp nem illett a rideg, megközelíthetetlen emberhez, így mindenki csak Főnöknek hívta. A zsongás azonnal megszűnt, tiszteletteljes csend váltotta fel. A Főnök belesüppedt a fotelbe, futó pillantást vetett rám a szemüvege fölött, aprót biccentett, és minden további kommentár nélkül elindította a reggeli szeánszot.

A megbeszélés, az első a sok száz közül, amin azóta részt vettem, pontos koreográfia szerint zajlott, a kötelező napirendi pontok szigorú sorrendben követték egymást. Először mindig azt tárgyaltuk meg, történt-e valami fontos az ügyeletben, van-e valami halaszthatatlan teendő, amivel azonnal vagy viszonylag sürgősen foglalkozni kell. Utána került sor a feladatok kiosztására. A Főnök fogta a határidőnaplót, amiben a teendőket vezette, és áttekintette, melyik kórteremnek ki a gazdája, melyik szakrendelésen dolgoznak aznap a munkatársak, hová mennek konzíliumba, és kinek jut az újonnan érkező betegek fogadása, a felvételi ambulancia. Végül, ha adódott valami közérdekű tudnivaló, igazgatói körlevél, finanszírozási változás, az is terítékre került. Ezen a munkahelyen nemigen esett szó személyes dolgokról. A megbeszélés gyors volt, és hatékony, a szikár lényegre szorítkozott. Gyorsan meg lehetett tanulni belőle, hogy csak az elvégzett munka számít; a magánjellegű dolgok – a hogylétünk, a családunk, az esetleges problémáink – nem érdekesek. Az első alkalomnál meglepődtem, hogy a megbeszélés alig tizenöt perc múlva véget is ért. A Főnök felemelkedett a fotelből, kis fejmozdulattal magához intett, és bemutatott a helyettesnek.

– Vezesd körbe az új kolléganőt, légy szíves, és mutass meg neki mindent! – mondta. – A krónikus belgyógyászaton dolgozik majd, de az első két évet nálunk tölti.

A helyettes, Géza, holdvilágképén konstans mosollyal gyorsan körbekalauzolt az osztályon. Meglepett, milyen hatékony eszköznek bizonyult ez a mosoly. Azonnal megkedveltem, pedig sem akkor, sem később nem kaptam tőle semmilyen segítséget, de barátságos ember volt, akinek a társaságában jól éreztem magam. Megmutatta a kisebb-nagyobb, négytől hétágyasig terjedő kórtermeket, a nővérpihenőket, bemutatott az ott tevékenykedőknek – újabb tucatnyi ismeretlen arc, újabb memóriapróba! –, elbüszkélkedett az osztály szeme fényével, az intenzív részleggel, végül a felvételi ambulancián kötöttünk ki.

Az ambuláns nővér inkább idős, mint középkorú nő volt. Tarkóján a csenevész kontyba már jócskán vegyültek szürke sávok, SZTK-keretes szemüvegét a homlokára tolta, s alaposan szemügyre vett. Alighogy kezet fogtam vele, máris benyomult az ajtó résén át egy hordágy.

– Nagyszerű! – dörzsölte össze a kezét Géza. – Akkor fel is veheted! – Aláírta a mentőszállítási utalványt, mosolygott még egy utolsót, biccentett egyet, és mire észbe kaptam, már el is tűnt a folyosó végén.

Tanácstalanul pillantottam a nővérre, aki szemöldökét felhúzva nézett vissza rám, és kis kézmozdulattal jelezte, hogy mire várok, ideje nekifogni a vizsgálatnak.

Az eset szerencsére cseppet sem volt bonyolult. Ahogy rápillantottam, a félrehúzódó száj egyértelműen jelezte, hogy sztrókról van szó. Gyorsan megvizsgáltam, és az élettelen bal kar meg a kásás, elmosódó beszéd alátámasztották a diagnózist. Szíve gyors ütemben, rendetlenül zakatolt, úgy gondoltam, hogy onnan kerülhetett a vérrög az agyába. Manapság, a CT-k és a modern véralvadásgátlók korában már szinte hihetetlen, de harminc évvel ezelőtt nemigen tudtunk mit tenni az ilyen páciensekkel. Elhelyeztük őket, az agy keringését javító infúziókat kaptak, és lényegében a sorsra bíztuk, képesek-e regenerálódni, vagy sem. Befejeztem a vizsgálatot, és megint a nővérre néztem. Fogalmam sem volt, hogyan tovább.

– Most el kellene helyezni valamelyik kórterembe – mondta kicsit türelmetlenül. Megigazította a szemüvegét, és átnyújtott egy kézzel írott cetlit. – Ezek az üres helyek.

Akkor még nem tudtam, de ez a feladat nem kis diplomáciai érzéket igényelt. A páciensek elosztása íratlan, de annál szigorúbb szabályok szerint történt. A jó betegek, a szakmailag igényesek vagy jobban szituáltak, a szakorvosok, adjunktusok, főorvosok (azaz a nagyok) kórtermeibe kerültek, a rosszak, a nemszeretem kórképekben szenvedők, az elhanyagolt külsejűek vagy agresszívek hozzánk (azaz a kicsikhez). Szerencsére az ősz kontyos nővér tisztában volt ezekkel a szempontokkal.

– Mehetne például a nyolcasba – javasolta.

– Jó, legyen a nyolcas – egyeztem bele jámborul.

Nekem teljesen mindegy volt, egyik kórterem száma sem mondott semmit. De a nővér tudta, mit csinál, a nyolcas Kornél kórterme volt. Akkor még nem láttam ezt át, de általában rábízták a kezdők betanítását. Mosolygós, barátságos férfi volt, könnyen teremtett kapcsolatot az emberekkel, gyorsan elnyerte a bizalmukat.

– Persze, tedd oda nyugodtan! – mondta, mikor megjelentem az íróasztala mellett a beteg papírjaival. – Csak vedd fel, légy szíves!

Felvenni a beteget azt jelentette, hogy készíteni kellett róla egy kórlapot. Az előre gyártott, akkor még kézzel kitöltött formanyomtatványon rögzítettük a kórelőzményt: milyen betegségei voltak, milyen panaszokkal, tünetekkel érkezett, milyen gyógyszereket szed, és allergiás-e valamire. Aztán leírtuk az úgynevezett státuszt: azt, hogy milyen eltéréseket találtunk a fizikális vizsgálat során. Az előregyártott formanyomtatvány még a híres belgyógyász, Petrányi professzor idejéből származott, szinte változatlan formában öröklődött generációról generációra. Minden szervrendszerre kiterjedt, külön rubrikája volt a bőrnek, a légző-, keringési és emésztőrendszernek, semmi sem maradhatott észrevétlenül. Utána a kórlaphoz tartozó, zölddel csíkozott lázlapon fel kellett tüntetni az elvégzendő vizsgálatokat és a szükséges terápiát. Ezt az utóbbit adtuk oda utána a nővéreknek, ebből dolgoztak.