A hadtudomány aktuális kérdései

I. kötet

Szerkesztette

✝ M. Szabó Miklós

Budapest, 2022

Szerzők

Berek Tamás

Boda Mihály

Bolgár Judit

Farkas Johanna

Forgács Balázs

Kirovné Rácz Réka

Krizbai János

Remek Éva

Ritecz György

Taksás Balázs

Tóth András

Völgyi Zoltán

Szakmai lektorok

Dr. Krajnc Zoltán ezredes

Siposné dr. Kecskeméthy Klára ezredes

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó Iroda

A kiadásért felel: Christián László

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Karácsony Fanni

Olvasószerkesztő: Szarvas Melinda

Korrektor: Tomka Eszter

Tördelőszerkesztő: Stubnya Tibor

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-612-0 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-613-7 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-614-4 (ePub)

© A szerkesztő, 2022

© A szerzők, 2022

© A kiadó, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

M. Szabó Miklós: Előszó

I. A hadtudomány általános elmélete

Berek Tamás: Az ABV-védelem hatékonyságát meghatározó ABV-jártasságok szerepe a katonai műveletekben

Forgács Balázs: Adalékok a gerillaelméletek fejlődéséhez

II. Biztonsági tanulmányok

Remek Éva: Az EBESZ-térség megoldatlan konfliktusai – fagyott konfliktusok és/vagy fagyott diplomácia

Ritecz György: A migráció és a terrorizmus összefüggéseinek vizsgálata

Tóth András: Az IoT-eszközök védelmi célú alkalmazásának információbiztonsági kihívásai

III. Társadalomtudomány

Boda Mihály: A hibrid háború etikája: az igazságos hibrid háború elmélete

Bolgár Judit – Völgyi Zoltán: Felkészítés, fejlesztés a stressz önerőből történő kezelésére különleges műveleti tevékenység kapcsán

Farkas Johanna: A vallási szélsőségek és radikalizáció pszichológiai mechanizmusai

Krizbai János: A paradigmaváltás szükségessége és lehetőségei a katonai szervezetek irányítási, működési rendszerében

IV. Katasztrófavédelem

Kirovné Rácz Réka: A sendai katasztrófakockázat-csökkentési keretrendszertől a magyar nemzeti katasztrófakockázat-értékelésig

V. Védelemgazdaság

Taksás Balázs: Hadiipari transzformáció a 21. században

M. Szabó Miklós

Előszó

A Nemzeti Közszolgálati Egyetem Hadtudományi és Honvédvédtisztképző Kara, valamint a Hadtudományi Doktori Iskola vezetése mindig kiemelt figyelmet szentelt a tanári kar és a doktoranduszok publikációs tevékenysége feltételeinek a biztosítására, illetve annak folyamatos továbbfejlesztésére.

Nos, e pillanatban is ennek lehetünk tanúi, amikor a szükséges anyagi alapokat megteremtve egy-egy kötetet biztosítottak a kutató oktatók és a hallgatók számára, hogy pályázati úton lehetőséget kapjanak újabb anyagok publikálására.

Ebben az I. kötetben a doktori iskola 12 oktatójának 11 tanulmánya jelenhetett meg. A kiadvány értékét emeli, hogy a közreadott publikációk – többségükben a legújabb kutatási eredmények – „palettája” rendkívül színes és széles: a hadtudomány általános elméletének bizonyos területétől, biztonságpolitikai, etikai, pszichológiai, információbiztonsági és katasztrófavédelmi kérdéseket vizsgálnak, értékelnek, adnak közre, segítendő a kutatótársak és a doktoranduszok ismeretbővítését.

S ha megengedhető a szerkesztőnek – nem értékítéletként, csak személyes tapasztalatként –, nagy várakozással tekintek bizonyos tanulmányok „magasabb elöljárói fogadtatására”. Ugyanis hadtörténészként alaposan megismertem, részben részletesen feldolgoztam a Magyar Katonai Szemle 1930-as években megjelent cikkeinek a tartalmát, de különösen a hadsereg szervezetére – felszerelésére – alkalmazására történt hatását! Ugyanis a trianoni béklyók – ha már centenáriumi évben vagyunk – következtében csak elméleti síkon lehetett a légi- és páncélos erők, a fegyvernemi együttműködés, a hadseregszervezés, a harceljárások stb. jövőjét megalapozni. Pezsgett a szellemi élet a folyóirat hasábjain: hadnagytól altábornagyig „ontották” a jobbnál jobb vagy rosszabbnál rosszabb vitacikkeket, amelyekből az 1930-as évek végére kialakultak a különböző szakterületek koherens elképzelései, amelyek jó része új szervezetekben, fegyverzetekben, szabályzatokban, harceljárásban öltött testet.

A kötetben található legalább két olyan tanulmány, amelyek, ha az elöljárók alaposan megismerik azokat, s legalább néhány gondolatot figyelembe vesznek a szervezeti struktúrák vagy a fegyverbeszerzések hallatlanul bonyolult és egyre összetettebb feltételrendszerének kialakítása során, akkor érik majd el igazi céljukat!

Mindezek okán ajánlom e kötetet az oktatók, kutatók, doktoranduszok, hallgatók – s nem utolsósorban –, a döntéshozók figyelmébe.

I. A hadtudomány általános elmélete

Berek Tamás

Az ABV-védelem[1] hatékonyságát meghatározó
ABV-jártasságok szerepe a katonai műveletekben

Bevezetés

A parancsnok felelőssége az ABV-védelem megszervezése a csapatok ABV-védelmi feladatrendszerének megfelelően. A túlélést biztosító ABV-védelmi rendszabályok hatékony alkalmazása biztosíthatja a védelmet az ABV-kockázatvállalás időszakában, ugyanakkor ennek követelménye többek között a kockázatvállalás filozófiájának és következményeinek megértése, pontos, hiteles információk beszerzése az ABV-helyzetet illetően, valamint az ABV-kockázat értékelése és kezelése. Ennek záloga a megfelelő szintű ABV-jártasság kialakítása.

Katonai műveletek ABV-környezetének műveleteket befolyásoló hatása

A katonai műveletek ABV-környezetének komplexitása megnehezíti a hadszíntér felderítői előkészítését, valamint a hadműveletek tervezését és végrehajtását egyaránt, hiszen az ABV-fegyverek komponenseinek bármelyike mellett azok együttes, illetve egymást követő alkalmazására is számítani lehet.[2]

Egy esetleges nukleáris csapás következményeként a műveleti területen kialakuló ABV-helyzetet magas sugárszintű szennyezett terepszakasz, az összetett hatás következtében létrejövő tüzek, torlaszok, rombolások, radioaktív termékekkel szennyezett légtér jellemzi, ami nagymértékben megnehezíti a katonai művelet folytatását, a harcászati siker kifejlesztését és nem utolsósorban a csapás következményeinek felszámolását végző csapatok tevékenységét.

Radioaktív anyaggal kombinált improvizált robbanószerkezet nem nukleáris fegyver és nem tömegpusztító hatású, azonban a következmények közvetett hatással lehetnek a katonai műveletekre. Fontos, hadműveleti jelentőségű katonai objektumok, egyebek mellett a logisztika (hadtáp) objektumai, kikötők, menet-, után- és hátraszállítási útvonalak szennyezését követő sugárfelderítése és -mentesítése, valamint a védelmi intézkedések bevezetése következtében késedelmet szenvedhetnek lényeges műveletek. Harcászati következményeit tekintve azonban rosszabbak a kilátások. A műveleti képességet érheti veszteség ezen erők tevékenységi körletében a radiológiai veszély által érintett területeken. A biológiai harcanyag, illetve fegyver ellenség általi alkalmazása mellett veszélyes biológiai anyag környezetbe kerüléséből származó veszélyhelyzet lehetséges forrása lehet olyan létesítmények elleni támadás – vagy azok másodlagos rombolódása –, ahol fertőző anyagokat előállítanak vagy tárolnak.

A vegyi környezetet a katonai, valamint a polgári célú veszélyforrások jelentik. A vegyi hadviselés fenyegetése mellett a nem csapásból származó, illetve veszélyes anyagot tartalmazó objektumok hagyományos fegyverek alkalmazása következtében nem szándékoltan bekövetkező rombolódása miatt kialakuló vegyi veszélyforrásokkal is számolni kell.

A konfliktusban érintett területen bekövetkező kibocsátás, függetlenül attól, hogy az szándékos tevékenységből vagy balesetből ered, hatással lehet a hadműveletek menetére. A katonai műveletek ABV-környezete meghatározza azt, hogy a jövő műveleteit a részt vevő erők ellen irányuló ABV-fegyverek (-veszélyek) alkalmazásának (hatásának) kockázatával kell tervezni és vezetni. Következésképpen az erőinknek nem csak a hagyományos támadásokkal szembeni védelemre kell képesnek lenniük, a parancsnokoknak tudniuk kell a műveleteket vezetni ABV-környezetben is, huzamosabb időn keresztül.

A parancsnok ABV-jártasságának hatása a művelettervezésre

Az ABV-jártasság követelményei[3] a parancsnokok vonatkozásában előírják, hogy a beosztottjait meghaladó ABV-védelmi ismeretekkel kell rendelkeznie. Ahhoz, hogy a parancsnok a veszélyes objektumok környezetében vagy csapásból származó ABV-környezetben is tervezni tudjon, és végre is tudja hajtani a műveletet, ismernie kell az ABV-csapásokból, illetve a nem csapásból származó vegyi, biológiai és sugárszennyeződésből eredő veszélyeket.

A riasztás és értesítés hatékonyságának tekintetében kiemelten lényeges az ABV- (CBRN-) jelentések tartalmának értelmezése, továbbá a riasztás, valamint az értesítési rendszer rendszabályainak ismerete, az ABV-védelmi rendszabályok alkalmazási készsége. A védelmi intézkedések egész sora viszont a rendeltetésszerű feladat-végrehajtást nehezíti: az adott tevékenység időigénye megnövekszik, ezenkívül a személyi állományra is jelentős pszichikai terhet ró.

A parancsnok a meghatározott feladatokat és kötelességeket eredményesen csak úgy tudja végrehajtani, ha a szakirányú tevékenységek megoldásába bevonja törzsének vezető beosztású személyeit és azok törzseit, valamint az ezek alárendeltségébe tartozó részlegeket. Az elhatározás meghozatalának módszereivel szemben támasztott követelmények közül kiemelve a „megbízhatóságot”, amely a feldolgozott anyag hitelességét, a kidolgozott eljárások pontosságát, szakmai elfogadhatóságát, végrehajthatóságát jelenti, elmondható, hogy a megbízhatóság alapvető követelménye a törzs szakmai felkészültsége, a megalapozott információk, valamint a szolgálati személyek megfelelő ABV-védelmi ismerete. A műveletek során a harcterület felderítő-értékelésének irányítása a harc, a hadművelet előkészítése és megvívása során az ellenségre vonatkozó és annak tevékenységét befolyásoló adatok gyűjtése, elemzése, értékelése nagy jelentőséget hordoz a parancsnok elhatározásának meghozatalában, így például az ABV-fegyverek várható alkalmazására vonatkozóan a hadműveleti részleg szerepe létfontosságú.[4]

A szakirodalom az elhatározás meghozatalának módszerei között a következőket különbözteti meg:

–a tervszerű (metodikai) elhatározás;

–a harchelyzetben hozott – dinamikai – elhatározás;

–gyors elhatározás;

–azonnali reagálás.

Az első hadművelet, harctevékenység megtervezése során alkalmazott tervszerű elhatározás jellege okán átfogó elemzést tesz lehetővé. Az elhatározás harchelyzetben történő meghozatala során a törzs nem végez el minden egyes elemzést teljes részletességgel, de a legfontosabb – a hadművelet, a harc tervezése szempontjából szükséges – lépéseket, folyamatelemeket végrehajtva végzi a feladatát.

A gyors elhatározás munkafázisai megegyeznek a harchelyzetben hozott elhatározással, azzal a különbséggel, hogy a rendelkezésre álló idő még korlátozottabb. Ez a tény még kevésbé teszi lehetővé az egyes folyamatelemek részletes végrehajtását.

Az azonnali reagálás során a parancsnoknak – a helyzetben beállt változás miatt – nincs lehetősége az előzőekben ismertetett eljárások, mechanizmusok alkalmazására.

Mivel az első hadművelet, harctevékenység megtervezése során alkalmazott tervszerű elhatározás puszta jellege okán átfogó elemzést tesz lehetővé, a szükséges adatok megbízhatóságának ellenőrzésére is lehetőség nyílik. A dinamikai elhatározás harchelyzetben történő meghozatala során viszont a tervezést megnehezíti az a tény, hogy az elhatározás meghozataláig rendelkezésre álló idő korlátozott, valamint az, hogy az elhatározás megalkotásával egy időben – azzal párhuzamosan – vezetni kell a folyamatban lévő tevékenységet. Az azonnali reagálás során pedig a parancsnok saját tapasztalataira, az előkészítés során meghozott elhatározására alapozva önálló döntést hoz, és azt haladéktalanul – szóban kiadott – parancs formájában eljuttatja az alárendelthez.[5]

A végrehajtható döntés érdekében különösen fontos a parancsnok hozzáértése, szakmai felkészültsége, a beosztottak képességeinek és lehetőségeinek pontos ismerete. Fontos az alapos ismeret az ABV-fegyverek hatásairól, az alárendeltek ABV-védelmi képességéről, ABV-jártasságáról stb.; ezekre vonatkozóan meg kell fogalmaznia információigényét.

Az elhatározás meghozatalát megelőzően a törzs felé kiadott parancsnoki útmutató jelentősége ebből a szempontból kiemelt. A parancsnoki útmutató tartalmazza ugyanis az időszámvetés, az előzetes elgondolás és többek között – amelyekre itt nem térek ki – a kockázatok megítélését, a parancsnok szükséges információs igényét, a tartalékok erejét, összetételét, alkalmazásának feltételeit. Az ABV-sebezhetőségi értékelés a saját csapatok ABV-védelmi képességének, a felszerelési követelmények teljesítésének elemzését és értékelését követeli meg.

A parancsnok kritikus ABV-információigénye

A korszerű harc erősen manőverező jellegű. A csapatokkal folytatott manőverek alapvető célja a csapás és a tűz kiváltásához a kedvező feltételek megteremtése, illetve a saját csapatok megóvása az ellenség csapásától és tüzétől. A jelenkor kihívásainak megfelelő hadviselés elveinek megfelelően, a korszerű harcot alapvetően jellemző nyitott szárnyak és széles hézagok, valamint a csapatok nagyfokú mozgékonysága teremtik meg a kedvező feltételeket ahhoz, hogy harc közben olyan manővereket hajtsanak végre, amelyek lehetővé teszik a harcászati siker kifejlesztését.[6]

Az ABV-fegyverek alkalmazása a pusztító tényezőkön kívül a manőverezőképesség korlátozásával közvetlenül a műveletet vezető parancsnok lehetőségeit csökkenti le, az ABV-helyzetről érkező információk – éppen ezért – fontos szerepet töltenek be a parancsnok harcászati helyzetértékelésében.

„A parancsnok kritikusinformáció-igénye (PKI) a korábban nem ismert olyan adatok összessége, amelyek közvetlenül befolyásolják a hadművelet, a harc sikeres végrehajtását és elengedhetetlenül szükségesek a parancsnok elhatározásához.”[7]

Elfogadva azt, hogy a kritikus információk közvetlen hatást gyakorolnak a harcászati és hadműveleti tevékenységre, éppen ezért elengedhetetlenül szükségesek a parancsnok elhatározásához, a parancsnok kritikusinformáció-igénye közvetve befolyásolja a hadművelet, a harc sikeres végrehajtását.

A kritikus információ főbb jellemzőit tekintve:

–a helyzettől függő, előre prognosztizálható;

–időérzékeny;

–a parancsnok által alkalmazott, megjelölt;

–láncszemet képez a jelen és a jövő között;

–szóban, meghatározott eszközökön továbbítható.[8]

A hadműveleti területről érkező és az ABV-helyzetet jellemző információk idesorolhatók, amelyek megszerzésére a szervezetszerű, másodlagosan kiképzett, illetve alárendeltségbe utalt támogató vegyivédelmi alegységek alkalmazása szükséges. A parancsnok rendelkezésére álló erők és eszközök azonban korlátozottak, így a vegyi sugárfelderítést végrehajtó művelettámogató elemek differenciálása szükséges.

A harcászati helyzet változásával természetesen változik a parancsnok kritikusinformáció-igénye is, hiszen csupán az ABV-helyzet változásával, a fent említett terveknek megfelelően bevezetett ABV-védelmi rendszabályok alapjaiban befolyásolják a saját csapatok harcképességére vonatkozó információigényt, például – egyebek mellett – az egyes személyek által elszenvedett sugáradag, illetve az alegységek által elszenvedett összegzett sugáradag tekintetében.

A parancsnok feladattisztázása során, az elöljáró harcfeladatra vonatkozó elgondolásának elemzése mellett, a végrehajtott „tények és tényezők” vizsgálatakor a feladatvételéig rendelkezésre álló adatokat kell vizsgálni, valamint szükséges végrehajtani a kapott harcfeladat elemzését. A hadszíntér ABV-felderítésének előkészítése során végzett ABV-fenyegetettség értékelése, az ABV-sebezhetőségi analízis és a terep ABV-védelmi szempontú értékelése érdekében intézkedni kell a szükséges információk beszerzésére, a másodlagos kiképzésű vagy a támogató elemként alárendeltségbe utalt vegyi sugárfelderítő szakalegység felderítői alkalmazására. Az ABV-felderítés minden ponton történő folyamatos végrehajtása kivitelezhetetlen, ezért az ABV-felderítést végző alegységek tevékenységét azokra a területekre kell összpontosítani, ahol az ellenség várhatóan ABV-fegyvert alkalmazhat, valamint ahol kialakulhat más forrásból származó szennyezés. Az ABV-fegyverek alkalmazási elveinek, a csapatok tevékenységére kifejtett hatása ismeretének elsajátítása éppen ezért lényeges tényező.

Műveleti tevékenységek nemcsak támadó és védelmi műveletek során valósulhatnak meg, hanem békeműveletek időszakában is. Az ABV-helyzet kezelése és értékelése az ABV-támogató tevékenység biztosításában igen összetett feladat úgy a magas[9] ABV-fenyegetettségi szint esetében, mint a tömegpusztító fegyverek alkalmazása következtében kialakult valós ABV-helyzet esetében. Ezért meg kell valósítani az információgyűjtést a hadszíntérről a komplex felderítő tevékenységet végrehajtó erők összehangolt munkájával. A felderítő és értékelő rendszernek feladata a helyzetértékelésben egyfelől tehát, hogy a tevékenység során szemben álló fél (ellenség) által bevethető ABV-fegyverek által indukált fenyegetettséget értékelje, a következményeket felmérje, másfelől pedig, hogy a harctevékenység körzetében jelen lévő veszélyes ipari anyagot tároló ipari létesítmények rombolódása következtében várható szennyezés lehetőségét felmérje.

A műveleti területen folytatott tevékenység hatásfokát, illetve sikerességét jelentősen befolyásolja sok egyéb tényező mellett tehát az ABV-fenyegetettségi szint.

Az ABV-fenyegetettség értékelése a hadszíntér felderítő értékelésének rendszerében

A parancsnok feladata a törzsében tevékenykedő ABV-védelmi tiszt javaslatai alapján az ABV-fenyegetettség folyamatos elemzése, az ehhez kapcsolható védőruha-védelmi szintek analízise, az ABV-riasztási és -értesítési rendszer működtetése. A Magyar Honvédség (MH) ABV-védelmi doktrínájának megfogalmazásában az ABV-riasztás és -értesítés célja a csapatok időben történő riasztása a bekövetkezett ABV-csapásokról vagy -eseményekről, valamint időszerű és pontos információ biztosítása a parancsnok részére az ABV-események hadműveletre gyakorolt hatásának értékeléséhez.

A parancsnoknak az ABV-helyzettől függően, kényszerű módon, olyan intézkedéseket kell meghoznia, amelyek csökkentik személyi állományának harcképességét, harci morálját, ezen keresztül veszélyeztethetik az általa kitűzött cél elérését. Éppen ezért a parancsnoknak folyamatosan mérlegelnie kell az ABV-környezetbe került alegysége tekintetében a védőeszközökre vonatkozóan elrendelt védelmi szintek alkalmazásának könnyítésekor több tényező mellett a várható egészségkárosodás és az életben maradás között akkor is, ha előre nem lehet tudni, hogy a többletkockázat valódi sikerrel járt volna-e.

A magas ABV-fenyegetettségi szint kiadásakor is az alegységparancsnok döntése alapján az egyéni védőeszköz védelmi szintje igen tág határok között rendelhető el. Ezt közvetlenül kapcsolva a „küldetéselvű vezetés” elméletéhez, amely szerint a parancsnokok megfelelő műveleti szabadságot biztosítanak alárendeltjeik részére a kezdeményezés megragadására és megtartására, azt jelenti, hogy a védőruha védelmi szintjére vonatkozó döntéseket alegységparancsnoki szinten is meg kell hozni.

A védőruha védelmi szintje hatáselemzésének célja, hogy a parancsnok egyensúlyt találjon az ABV-fenyegetés okozta valós veszélyek feltárását követően a védőruha viselésének hatásaiból eredő veszteségek és a feladat-végrehajtás sikere között, úgy, hogy meghatározza az egyéni védőeszköz alkalmazott védelmi szintje által fellépő teljesítménydegradációs faktor megállapításán keresztül a feladat-végrehajtás várható ideje növekedésének mértékét, a várható vízigényt – a harcászati feladat sikere érdekében elfogadható veszteség figyelembevételével. A védőruha alkalmazott szintjének analízise arról is információt szolgáltat, hogy az időjárási paraméterek (hőmérséklet, páratartalom), a feladat végrehajtása során végzett tevékenység jellege, a védőeszköz alkalmazott védelmi szintje és a becsült vízveszteség könnyítések nélkül várhatóan milyen veszteséget fog okozni a személyi állomány körében. A hadműveleti parancsnok dönt a várható haszon-kockázat elemzést követően az alegység harcból történő kivonásáról vagy a harctevékenység folytatásáról.

A harci kötelék védelme érdekében a parancsnok által meghatározott – a személyi állományra vonatkozó – védelmi intézkedések a rendeltetésszerű feladat-végrehajtást nehezítik, az adott tevékenység időigénye megnövekszik. A személyi állományra nehezedő pszichikai teher csökkentése érdekében is kiemelten fontos az egyéni védőeszköz viselésének indokoltsága, valamint szükséges idejének megállapítása. További körülmény – például ellenanyag- vagy profilaktikus (betegséget megelőző) készítmények alkalmazása, az ABV-kockázat csökkentése stb. – tekintetében szintén a parancsnok döntése támogatásának lényeges eleme az ABV-helyzetfelmérés és -helyzetértékelés.[10]

Akár a műveletek tervezésének, akár a végrehajtásuknak a szakaszát vizsgáljuk, a parancsnoknak folyamatos és a menet közben bekövetkező változásokat követően frissített információkra van szüksége többek között az ABV-fenyegetettséget, az ABV-helyzetet és annak a harctevékenységre kifejtett hatásait illetően. A mai modern hadviselést pedig a harctevékenység, valamint az azt befolyásoló harci környezet – benne foglaltatva az ABV-környezetet – folytonos és dinamikus változása jellemzi. A hadszíntérről és a műveletek állapotáról beérkező számtalan információ értékelése kell hogy megalapozza a parancsnok döntéseit, függetlenül attól, hogy – összhaderőnemi kötelék szintjén – ABV-védelmi törzs vagy vegyivédelmi tiszt, illetve vegyivédelmi tiszthelyettes támogatja a döntéshozatalt.

Összhaderőnemi hadműveleti tervezés alkalmával a hadszíntér felderítő előkészítése (HFE) során a hadműveleti területet, valamint tevékenységet érintő aktuális és átfogó ABV-fenyegetettség – az ipari forrásokkal együtt – meghatározása kiemelt jelentőségű. Az ABV-HFE alapvető célja információt biztosítani a parancsnok elsődleges felderítési igényeihez, ami első lépése az összhaderőnemi parancsnoki hadműveleti tervezési folyamatnak. A hadszíntér felderítő előkészítése általában megelőzi a feladattisztázást és a parancsnok hadműveleti tervezési folyamatát.[11] Ezen belül kell elkészíteni az ABV-helyzet előzetes előrejelzését, amely a további felderítési és hadműveleti tervezés alapja. Az ABV-HFE kell hogy tartalmazza tehát egyebek mellett az ABV-fenyegetettség, a hadműveleti terület, a szövetséges erők, a terep, valamint a meteorológiai viszonyok értékelését.

A fenyegetettség értékelése az ellenség kapacitásainak – összetételének, elhelyezkedésének, képességeinek és szándékának – értékelésén túlhaladóan az ABV-fegyverekkel és veszélyes ipari anyagokkal (VIA) szembeni sebezhetőség felmérésérét is igényli. Ehhez kapcsolva a parancsnok számára szükséges kritikus információ a saját csapatok gyengesége és erőssége. A hadszíntér ABV-felderítő célú értékelése során végrehajtott fenyegetettségértékelés folyamatába integrált sebezhetőségi elemzés célzottan azoknak az ABV-védelem területén történő felderítésére szolgál.

Tudni kell megállapítani a hiányosságokat a csapatok ABV-védelmének rendszerében, amelynek vizsgálati szempontjait képezik az ABV-védelem szervezeti elemei, az alegységek ABV-védelmi felszerelése, valamint azok ABV-védelmi felkészítése, kiképzése.

Az ellenség műveleti tervezésének is az eleme lehet súlypontjaink beazonosítása, támadása. Az ellenség saját súlypontjaink elleni támadásra vonatkozó „közvetett megközelítése” – pontosan erőinknek fizikai és morális vagy más kritikus sebezhetőségeinek kihasználására koncentrálva – olyan erőfeszítéseket foglal magában, amelyek végül is elvezetik a súlypont leküzdéséhez. Az ABV-védelem egyike ezeknek a kritikus pontoknak. A célkitűzések maradéktalan teljesítése mellett a parancsnoknak törekednie kell arra, hogy a fenyegetettség elemzésén alapuló megfelelő kockázatkezeléssel, illetve a csapatok megóvására vonatkozó rendszabályok összehangolt bevezetésével ezeket a sebezhetőségeket elfedje, illetve kiküszöbölje.

A fenyegetettség meghatározása érdekében el kell végezni az ABV-fenyegetettség felmérését, és ezt folyamatosan frissíteni szükséges. A parancsnoknak ismernie kell alegységeinek képességeit, ennek érdekében értékelni az alárendelt szervezetek ABV-védelmi kapacitását az ABV-csapások túlélése, valamint a műveletek ABV-környezetben történő sikeres folytatása szempontjából. Az ABV-védelmi képességek értékelése az ABV-védelmi szervezet, a rendszeresített ABV-védelmi felszerelés és a kiképzettség fényében kell hogy megtörténjen, amely során lényeges feladatot lát el az ABV-védelmi tiszt. Biztosítania kell továbbá, hogy a személyi állomány egyéni alapvető ABV-jártassági követelményeinek elérése érdekében végrehajtott gyakorlatok és kiképzés összhangban legyenek a NATO-, valamint a nemzeti alapelvekkel.

Az ABV-védelmi feladatok végrehajtását lényegesen befolyásoló tényező ugyanis a kiképzés. Az ABV-fegyverek alkalmazásának alacsony műveleti kockázata mellett az ABV-kiképzés fenntartása, magasabb műveleti kockázat (közepes) elérésétől pedig annak fokozása a műveleti területen is megkövetelt. Az ABV-védelmi tiszt feladata tervezni, végrehajtani és ellenőrizni az ABV-védelmi kiképzést, továbbá javaslatot tenni a parancsnoknak az alegység ABV-környezetben végrehajtott műveletek közbeni túlélőképessége és a műveletek folytatására való képessége növelésére.

A terepértékelés általános harcászati szempontjai a következők:

–a figyelés, a tüzelés és a kilövés (sávok, lehetőségek);

–az álcázás és a rejtés (fedezés);

–az akadályok;

–a kulcsfontosságú területek, tereppontok;

–a megközelítési és az előrevonási útvonalak;

–a mozgásra alkalmas folyosók (irányok).[12]

A legfontosabbak a parancsnok számára a saját és az ellenség csapatai által igénybe vehető megközelítési (előrevonási) útvonalakról szóló információk, úgy a földön, mint a levegőben. Ezek szennyezésével az ellenség jelentősen csökkentheti a parancsnok manőverszabadságát, ezért a gyors és releváns információ a szennyezett területről a leküzdési elkerülési útvonalak kijelölése érdekében elengedhetetlen, különösen akkor, ha valóban le kell küzdeni a szennyezett területet, az egyéni védőeszköz viselése ugyanis jelentősen növeli az adott művelet végrehajtásának idejét, befolyásolja a harcképességet.

Az ABV-csapások, -kibocsátások tényéről és a következtükben kialakuló veszélyekről információt az ABV-felderítés szolgáltat, ami az AAP-21 megfogalmazásában vizuális és más módszerekkel végzett információgyűjtés. Magában foglalja az értékeléshez szükséges meteorológiai adatok gyűjtését is. A hadműveleti területről származó szerteágazó ABV-információk rendszerezése és értékelése bonyolult feladat, még az azonos területről származó műszeres felderítési adatok is különbözhetnek egymástól a kezelő tevékenységének következtében, a vizuális megfigyelési eredményekről nem is beszélve.

A parancsnok ABV-jártasságának elemei

A parancsnokoknak és törzseiknek képesnek kell lenniük a következőkre.[13]

Ismerni a rendelkezésre álló ABV-védelem szervezeti rendszerét és eszközeit. A katonai műveletekben feladatot végrehajtó parancsnoknak tisztában kell lenni az alárendeltségébe tartozó kötelékek ABV-védelmi képességeivel, azaz teljes bizonyossággal tudnia kell azt, hogy a felelősségi körébe tartozó erők képesek-e túlélni ABV-támadást, illetve ABV-környezetben feladatot végrehajtani vagy a megkezdett műveletet befejezni. Amennyiben a parancsnok nincs birtokában a fent említett információknak, nem képes reálisan felmérni és értékelni a saját csapatai harci képességeit, ami viszont végzetes lehet a művelet sikere szempontjából.

Az ABV-helyzet felmérésén alapuló helyzetértékelés elvitathatatlanul a parancsnoki munkafolyamat része. Az ABV-értékelést támogathatják az ABV-RIÉR[14]-ből származó jelentések és a műveleti területen elöljáró ABV Központ előrejelzései, mégis adódhat olyan körülmény, amelyben a parancsnok a döntésének előkészítésekor csak az alárendelt alegységek nem szervezetszerű vegyivédelmi részlegéből (másodlagos ABV-védelmi feladatokra felkészített) vegyi- és sugáraktivitást figyelő alegységtől jelentett adatokra támaszkodhat. A pontos, számítógépes adatfeldolgozás és -értékelés hiányában is intézkedni kell az ABV-védelmi rendszabályokra. Ekkor, az ismert adatok mellett, a bekövetkezett ABV- és/vagy nem csapásból származó vegyi, radiológiai vagy biológiai eseményről beérkezett kezdeti mérési és megfigyelési eredményeket kell alapul vennie a döntés-előkészítéshez. A már meglévő, azaz ismert információk körét képezi például az érintett állomány elhelyezkedése, az időjárási viszonyok, a terep jellege, illetve egyéb értékelhető adatok.[15]

Felbecsülni az alárendeltségébe utalt ABV-védelmi szakerők képességeit, és a szabályzatoknak megfelelően alkalmazni azokat. A hadműveleti területről érkező és az ABV-helyzetet jellemző információk megszerzésére a szervezetszerű, másodlagosan kiképzett, illetve alárendeltségbe utalt támogató vegyivédelmi alegységek alkalmazása szükséges. A parancsnok rendelkezésére álló erők és eszközök azonban korlátozottak, így a vegyi- és sugárfelderítést végrehajtó műveletet támogató elemek differenciálása szükséges, aminek érdekében fel kell tudni mérni azok kapacitását. Tehát azon túl, hogy ismernie kell az alárendelt alegységek képességeit, az alegységszinten rendszeresített vegyi- és sugárfelderítő és -mintavételi eszközöket, azok használatának elveit és rendszabályait, alkalmazási lehetőségeit és korlátait, a parancsnoknak fel kell tudnia mérni az alárendeltségébe tartozó vagy utalt vegyivédelmi szakalegység képességeit is, annak érdekében, hogy alkalmazni tudja azokat a művelet támogatása során. Ismernie kell az anyagi technikai felszereltségüket és lehetőségeiket.

Megfelelő ABV-védelmi felkészítés és kiképzés meghatározása, majd végrehajtása. A kiképzés, a rendeltetés és az ABV-védőeszközökkel való ellátottság komoly mértékben meghatározza az alegységek harci képességeit. Tisztában kell lennie a parancsnoknak a személyi állomány és a különböző szintű parancsnoki állomány ABV-jártasságának követelményeivel. Természetesen a törzs fontos feladata az alárendelt csapatok készültségi fokának fenntartása, a helyzettel kapcsolatos adatok gyűjtése, tanulmányozása, feldolgozása és értékelése. A harcászati szintű törzsek és a csapatok közötti kapcsolatnak alapvető, sőt elengedhetetlen feltétele az alárendeltek állapotának és tevékenységének ismerete, adott esetben annak képviselete. Ugyanakkor az is elmondható, hogy a „parancsnok egy személyben és teljes mértékben felelős az alárendelt csapatok felkészítéséért, hatékony alkalmazásáért, illetve a harcfeladatok sikeres, meghatározott időre történő végrehajtásáért és a személyi állomány morális állapotáért”.[16]

ABV-események és a műveleti ABV-környezet saját csapatokra kifejtett hatásának értékelése. A parancsnoknak meg kell értenie az ABV- és/vagy nem csapásból eredő vegyi, biológiai és radiológiai eseményeknek a műveletek végrehajtására, valamint az alegységekre gyakorolt hatásait. Nyilvánvalóan ehhez tisztában kell lennie az ABV-fegyverek személyi állományra, harci-technikai eszközökre, műszaki létesítményekre, harcterületre ható elsődleges és másodlagos pusztító tényezőivel, illetve hogy azok milyen mértékben befolyásolják az általa vezetett katonai műveletet. A parancsnoknak mindezen túl tudnia kell felbecsülni saját kötelékének harci képességeit és a lehetőségeit esetleges ABV-körülmények közötti végrehajtáshoz. Ismernie kell az ABV-fegyverek hatásait, különösen a végrehajtandó művelet vonatkozásában. Szükséges figyelembe vennie az ABV-események fő erőkifejtésre gyakorolt hatását, és fel kell készülnie a megfelelő ABV-védelmi eljárások bevezetésére.[17] Az ABV-helyzet felmérésén alapuló helyzetértékelés elvitathatatlanul a parancsnoki munkafolyamat része. Az ABV-értékelést támogathatják az ABV-RIÉR-ből származó jelentések és a műveleti területen elöljáró ABV Központ előrejelzései, mégis adódhat olyan körülmény, amelyben a parancsnok döntésének előkészítésekor csak az alárendelt alegységek nem szervezetszerű vegyivédelmi részlegéből (másodlagos ABV-védelmi feladatokra felkészített) vegyi- és sugárfigyelő alegységtől (VSF) jelentett adatokra támaszkodhat. A pontos számítógépes adatfeldolgozás és -értékelés hiányában is intézkedni kell az ABV-védelmi rendszabályok bevezetésére.

A harcászati helyzetnek és a feladatnak megfelelő ABV-védelmi rendszabályok bevezetése. A műveleti területen folytatott tevékenység hatásfokát, illetve sikerességét jelentősen befolyásolja sok egyéb tényező mellett az ABV-fenyegetettségi szint. A harci kötelék védelme érdekében a parancsnoknak meg kell határoznia a személyi állományra vonatkozó védelmi szintet és bevezetnie a védelmi rendszabályokat, valamint a beépített kollektív védelmi berendezések készenlétét, továbbá használatuk rendjét. A bevezetendő ABV-védelmi rendszabályok harctevékenységre kifejtett hatásának ismerete és előzetes elemzése eljárásainak ismerete kiemelt fontosságú. Az ABV-esemény előtt bevezetendő passzív rendszabályok, mint például az egyéni sugáradagmérés megszervezése, az esetleges profilaxis előkészítése, a szükséges műszaki munkák elvégzése és az alapvető harcászati-hadműveleti rendszabályok alkalmazása összetett feladat, amelyet begyakorlás nélkül igen nehéz a harctevékenységgel összehangolva pontosan és megbízhatóan végrehajtani. Minden szintű parancsnok felelős az ABV-védőfelszereléssel történő ellátás, karbantartás és az utánpótlás megszervezéséért. A műveleti területen való tevékenység, illetve az ABV-esemény hatása alá került kötelék személyi állományának túlélési esélyeit meghatározó tényező az esemény (ABV) alatti rendszabályok bevezetésének gyorsasága és hatékonysága. A riasztás, valamint az értesítés, a közvetlen védelmi intézkedések foganatosítása, a nem szervezetszerű erőkkel végzett vegyi- és sugárfelderítés, valamint az esetleges kivonás, áttelepülés megszervezése gyakorlatot igényel, nem beszélve az esemény után bevezetendő rendszabályokról. Ezek eredményes végrehajtása javíthatja az állomány pszichikai-harci morálját, túlélését, de ha a parancsnok hibázik vagy késlekedik, esetleg rosszul dönt, a harcképesség gyors csökkenése a művelet sikertelenségét okozhatja. A jövő tisztjeinek tehát igen alapos ABV-felkészítésben kell részesülniük.[18]

A műveletek tervezése az ABV-fenyegetettség, valamint az egysége ABV-védelmi képessége figyelembevételével. A parancsnoknak képesnek kell lennie a műveletek ABV-környezetben való tervezésére a vegyi, biológiai és radiológiai expozíció lehető legalacsonyabb szinten tartása és az ALARA[19]-elv mellett, figyelembe véve a fenyegetettséget, továbbá az alárendelt alegységek eltérő műveleti képességeit.[20] A hadszíntér felderítő-előkészítése során a parancsnoknak meg kell tudni fogalmaznia a törzs irányába az elsődleges felderítési igényét, amelynek egyebek mellett a fenyegetettség értékelésére, a hadműveleti terület értékelésére, a terep elemzésére és a meteorológiai helyzet elemzésére kell irányulnia. A harctevékenység körletében található szennyezett terepszakaszok, illetve veszélyes anyagokat rejtő ipari objektumok nagymértékben korlátozzák a műveletek manőverszabadságát. A parancsnoknak a harctevékenység tervezésekor a már megszerzett vegyi- és sugárfelderítési adatok alapján figyelembe kell ezeket vennie. A szennyezett terepszakaszról történő levonulást követően a parancsnoknak meg kell tudni határozni azt, hogy szükség van-e mentesítésre vagy sem, s ha igen, akkor a mentesítés terjedelmét. Amennyiben mentesítésre kerül sor, természetesen meg kell tudni szervezni annak végrehajtását is.

Megérteni és megbecsülni az ABV-védőeszköz elhúzódó ideig történő viselésének egészségkárosító hatásait, és a könnyítéseket alkalmazni. A parancsnoknak fel kell tudnia mérni azt a gátló tényezőt, hogy az egyéni ABV-védőeszközökben és a szennyezett terepszakaszon csökken a harci kötelék manőverszabadsága. Ezzel összefüggésben a parancsnokkal szemben támasztott követelmény, hogy fel tudja becsülni az egyéni ABV-védőeszköz hosszabb ideig történő viselésének hatásait. Kell tudnia alkalmazni azokat az intézkedéseket, amelyek csökkenthetik a védőeszköz harcképességre, komfortérzetre gyakorolt hatásait.

A szennyezett terepszakaszon végzett tevékenység során a parancsnoknak és törzsének rengeteg információt kell feldolgoznia többek között a személyi állomány harci moráljáról, valamint a műveleti környezet aktuális állapotáról. Adott esetben rövid időn belül lehetővé kell tennie néhány alegység számára a könnyítést a védőruha viselésének terén. Ezzel számos további feladat jelenik meg. Szükséges megoldani az adott kötelék kivonását a harcterületről, vagy leváltását a közvetlen műveleti feladatok alól, és ezzel párhuzamosan találni vagy alkalmassá kell tenni egy vagy több, a tevékenységi körletben fellelhető objektumot a szükséges pihentetés érdekében. Minden feladat esetén a parancsnok határozza meg, hogy melyek az elérendő célok.

Megérteni az ABV-kockázatkezelés filozófiája alapelveit. Abban az esetben, ha az ABV-események veszélye számottevő, akkor a parancsnoknak kell iránymutatást nyújtania a műveleti prioritások kitűzésével. A CBRN-kockázat- és sebezhetőség-értékelés végrehajtása megkövetelt a hadműveleti kockázatértékelés részeként. A parancsnoknak egyensúlyt kell találnia a műveleti sikerek és a várható veszteségek között. Tisztában kell lennie az ABV-kockázatvállalás következményeivel. Fel kell ismernie azt a nem egyértelmű helyzetet, amelyben például a védőeszköz személyi állományra gyakorolt hatása eléri azt a mértéket, amelynek harcképességet rontó következménye a katona túlélését fenyegeti. Abban a helyzetben kell döntenie a szükségszerű könnyítések alkalmazásáról, amelyben, ha nem megfelelően ítéli meg a helyzetet, kiteszi a személyi állományt a külső ABV-hatásoknak.

Megérteni az egészségügyi intézkedések eredményeit és korlátait, bevezetésük műveleti és jogi következményeit. Az ABV-esemény előtt bevezethető passzív rendszabályok közül a profilaktikus készítmények kiosztása és az esetleges alkalmazása okán nem elhanyagolható mértékű felelőssége van a parancsnoknak. Így például a stabil jód előre beépülve a pajzsmirigybe a radioaktív elemekből (131I) később – annak telítettsége okán – nem képes beépíteni. Tudni kell azonban, hogy az ilyen megoldások csak abban az esetben hatékonyak, ha közvetlenül a radioaktív anyagok szervezetbe kerülése előtt alkalmazzák ezeket, addig nyújtanak védelmet, amíg a szervezetből ki nem ürülnek, nem általános hatásúak, hanem izotóp-specifikusak és az emberek bizonyos hányadánál kockázatot rejt alkalmazásuk. A stabil jódvegyületek beszedése megzavarja a pajzsmirigy működését, ezért mellékhatások is keletkeznek. 40 év felett a jódprofilaxis mellékhatásának kockázata nagyobb lehet a radiojód okozta pajzsmirigyrák kockázatánál.[21] A profilaktikus készítmények mellett a katona felszerelésébe tartozik az idegbénító hatású mérgező harcanyagokkal történő mérgezés tüneteinek megjelenése esetén alkalmazásba vehető öninjekció. Idegbénító hatású mérgező harcanyagok ellenanyagaként mérgezettek gyógyítására szinte minden hadseregben megtalálható az ön-, illetve bajtársi segélynyújtásra alkalmas autoinjektor formában az atropin, illetve származékai: 2-piridin-2-aldoxim N-metil származékai (pralidoxime) és a toxogonin- (obidoxime) diklorid. Ezeknél ismerni kell az alkalmazás hatásos idejét, valamint hatásukat. Nem megfelelő időben alkalmazott ellenanyag hatása önmagában is harcképtelenséget okozó rosszullétet eredményez. Ismerni szükséges ugyanakkor az alkalmazás korlátait is. A hadműveleti területen történő mérgezést követő ellenanyag ön-/bajtársi injekciózás után a mérgezett még rövidebb-hosszabb ideig tartó kezelésre szorul. Az atropin csak részben nyújt védelmet a görcsroham és a súlyos mérgezés eredményeképpen bekövetkező agykárosodással szemben.

Összegzés

A katonai műveletek mindig magukban hordozzák a veszteség lehetőségét. Az erők és eszközök megóvása nem a kockázat kizárásán, hanem annak megfelelő kezelésén nyugszik. Ennek megfelelően az igény meg kell hogy jelenjen a tervezésben, a felkészítésben, kiképzésben és a végrehajtásban egyaránt. A katonai kötelékek, a harctevékenységet folytató alegységek megóvása olyan, a támogató és biztosító erők tevékenységén alapuló, a biztonsági rendszabályok összességét magában foglaló komplex rendszer működtetését igényli, amelynek célja az erők, a felszerelés és a fontos objektumok védelme. Ennek hatékonyságát az összehangolt, egymásra épülő, egymást kiegészítő, közös akarat szerint megvalósuló rendszabályok adják.[22]

Az elhatározás meghozatala során a törzsnek számtalan feladatot kell megoldania. Ahhoz, hogy ezeket időben és kellő tartalommal elvégezhesse, a választott módszer számos követelménynek kell hogy megfeleljen.

A parancsnok kritikusinformáció-igénye lehetővé teszi a törzs erőkifejtésének orientálását az elhatározás meghozatalához szükséges információk megszerzése során, ami hatékonyabb műveleti tervezést tesz lehetővé. Annak érdekében, hogy a parancsnok meglehetős pontossággal meg tudja fogalmazni az ABV-helyzettel kapcsolatos információigényét törzse felé, ismeretekkel kell rendelkeznie az ABV-fegyverek műveleti területet érintő, valamint a harctevékenységet közvetve és közvetlenül befolyásoló hatásairól.

A harcmezőről származó kritikus információk azon túlmenően tehát, hogy közvetlenül befolyásolják a harcfeladat végrehajtását, a parancsnokot támogatják az adott katonai művelet, harctevékenységi folyamat megerősítésében, jóváhagyásában vagy módosításában, valamint a csapatok képességeinek a kapott feladat elöljáró elgondolása szerinti végrehajtása érdekében végzett értékelésében, továbbá felismerhetővé teszik a művelet azon szakaszait, ahol a fegyvernemi tervek között az ABV-védelmi tervek alkalmazása válik szükségessé.

Felhasznált irodalom

AJP-3.8 (A) Allied Joint Doctrine for CBRN defence NBC, 2012.

ATP-3.8.1. (Vol. III.) CBRN Defence Standards for Education, Training and evaluation 2011.

Atom, biológiai, vegyi védelmi doktrína, MH DOFT kód: 12018, MH ÖHP, 2010.

Berek Tamás: ABV (CBRN) analitikai laboratórium, mint művelettámogató speciális vegyivédelmi képesség. Hadmérnök, 4. (2011), 1. 131–144. Online: www.hadmernok.hu/2011_1_berek.pdf

Berek Tamás: Key elements of standards of proficiency for CBRN defence in military officers’ education. Hadmérnök, 8. (2013), 4. 33–39. Online: www.hadmernok.hu/134_04_berekt.pdf

Berek Tamás: A jövő tisztjeinek ABV védelmi felkészítésének iránya az ABV jártasság követelményeinek tükrében. Hadmérnök, 5. (2010), 2. 5–16. Online: www.hadmernok.hu/2010_2_berek.php

Berek Tamás: A parancsnokok felkészítésének kihívásai az ABV jártasságtükrében. In Mankovits Tamás – Molnár Sándor Károly – Németh Sarolta szerk.: Tavaszi Szél. 2007 május 17–20. Budapest, Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetem konferenciakiadvány. Budapest, DOSZ, 2007.

Berek Lajos: Manőverek a korszerű harcban. Hadmérnök, 1. (2006), 1. 7–14. Online: www.hadmernok.hu/archivum/2006/1/2006_1_berek.html

Hajdú István – Somorácz András – Téglási József szerk.: Törzsszolgálat. Budapest, ZMNE, 1999.

Kézikönyv az ABV védelmi műveletek egészségügyi vonatkozásairól (nukleáris) A MH Dr. Radó György Honvéd Egészségügyi Központ, 2010.

Padányi József: A katonai műveletek terrorvédelme. Nemzetvédelmi Egyetemi Közlemények, 10. (2006), 3. 200–206.

Forgács Balázs

Adalékok a gerillaelméletek fejlődéséhez

Bevezetés

A gerillaelméletek fejlődése majdnem két évszázados múltra tekint vissza: a katonai szakírók és teoretikusok a francia forradalmi, majd a napóleoni háborúk idején és lezárulta után jelentették meg az első olyan írásokat, amelyekben a Vendée-ban, Tirolban, Spanyolországban és Oroszországban jelentkező irreguláris, valamint az aszimmetrikus katonai műveleteket vizsgálták. A fogalmakat tekintve megállapítható, hogy az irregularitás és az aszimmetria a háborúk történetével egy időben jelentkezett tünetként a fegyveres küzdelem megvívása során: az előbbi fogalom a bevett szabályoktól eltérő katonai műveletek, míg az utóbbi a szemben álló felek között jelentkező különbözőségek jelzőjeként definiálható. E két jelenség hadtudományi szempontú vizsgálatára azonban a 19. század elejéig kellett várni. Korábban a hadtörténelmi eseményeket leíró szerzők írásaikban ugyan rögzítettek olyan eseményeket, amelyek során a szemben álló felek egyike a kor bevett hadviselési módjaitól eltérően harcolt, vagy számbeli, esetleg eljárásban megmutatkozó különbség volt felfedezhető a harcoló erők között, de ezek az említések csupán közölték a tényeket, az ezek mögött meghúzódó okokat nem kutatták.

A 19. század elején azonban a bevett szabályoktól eltérő módon harcoló gerillák, felkelők és partizánok[23] olyan sikereket arattak az ellenük vonuló francia reguláris csapatokkal szemben, amelyek magukra vonták a katonai teoretikusok figyelmét. A hadművészet Napóleonnak köszönhetően szinte teljesen átalakult,[24] új elemekkel (például hadműveleti művészet) gazdagodott a hadtudomány, amely kutatott nóvumok körébe már bekerültek az irreguláris és aszimmetrikus eljárások is. A hadtudomány klasszikusai közül Carl von Clausewitz és Antoine-Henri Jomini munkássága e tekintetben is mérföldkőnek tekinthető: szintéziseikben[25] a háború legteljesebb és legmélyebb vizsgálatát igyekeztek elvégezni, és ennek során mindketten külön részeket szenteltek az általuk népfelkelésnek,[26] illetve nemzeti háborúnak[27] nevezett jelenségnek, ezzel mintegy beillesztették ezeket a hadtudományok elismert területei közé.[28]

A gerillaelméletek azóta töretlenül fejlődnek, az újabb és újabb aszimmetrikus konfliktusok tapasztalatait a hadtudomány e területtel foglalkozó teoretikusai feldolgozták és elemezték. A tudomány fejlődésével kapcsolatban igazolt folyamatosság[29] itt is jelentkezik: a korrespondencia (kapcsolat) jól kimutatható az időrendben egymás után jelentkező szerzők műveiben. Hasonlatosan egy keret nélküli kirakójátékhoz, e téma szakírói a korábbi, e témával foglalkozó írásokat alapul véve saját tapasztalatuk, a hadszíntéri, társadalmi, politikai és egyéb különbözőségek alapján módosították és/vagy továbbfejlesztették az irreguláris elméleteket.

Megfigyelhető, hogy e teoretikusok kezdetben szinte kizárólag csak katonák voltak, sokan maguk is részesei az általuk elemzett eseményeknek – jó néhányan maguk is az irregulárisan harcoló erők közé tartoztak (Espoz y Mina, Davidov), de akadtak közöttük olyanok is, akik elszenvedték a gerillák vagy a partizánok támadásait (Lemière de Corvey, Jomini). Az irregulárisok tevékenységeiről azonban olyan hivatásos katonáktól (Decker, Gneisenau) is olvashatunk elemzéseket, akik e harcokat távolról figyelve, elemezve fogalmaztak meg következtetéseket és ajánlásokat a jövőre nézve. A 19. század közepétől erősödő baloldali behatás kiterjesztette e téma elemzőinek körét a nem katonákra is: Blanqui volt az első civilnek számító szerzője a felkelések elméletének. Az utána következő időszakban a korábban mutatkozó trend ellenkezőjére fordult: a teoretikusok jelentős részének nem volt katonai képzettsége, ilyen típusú tapasztalataikat (és későbbi rendfokozataikat is) a harcokban szerezték meg. A 20. századi gerillaelméleteket már szinte csak olyan szerzők írták, akik civil, jellemzően a társadalomtudományok területén végzettséget szerző értelmiségiként[30] kerültek a harcolók közé. Tanulmányomban a gerillaelméletek azon aspektusait mutatom be (a politikai célok és irányítás, a hadszíntér, az időtényező, az események szakaszolása, a népi támogatás, a műveleti szintek, valamint a reguláris erők témakörei), amelyek közös jellemzőként valamennyi teoretikusnál megjelentek.

A politikai célok és irányítás

Hasonlóan a reguláris erők küzdelméhez, az irreguláris fegyveres konfliktusokra is igaz Carl von Clausewitz megállapítása, miszerint „a háború tehát az erőszak alkalmazása, aminek célja, hogy az ellenfelet saját akaratunk teljesítésére kényszerítsük”.[31] A háborús erőszak szerinte három kölcsönhatás miatt végletekre tör, azonban ezt az elméleti síkon bemutatott folyamatot a valóságban az erőszakot mérséklő tényezők korlátozzák, sőt minél erősebb a fokozás, annál erőteljesebb a mérséklés.[32] A porosz teoretikus a politikai célt tekintette a háború eredeti indítékának: az mindig egy politikai helyzet és szándék szülötte, és mindvégig jelen van a politikai szándék is a harcokban.[33] A háború így tulajdonképpen a politikai cél elérésének egyik eszköze, vagyis nem önálló dolog.

A gerillaelméleteket tekintve a korai szerzők műveiben az idegen hódítók, a franciák elleni harc jelent meg politikai célként. A felettük aratott győzelem után a hódítást megelőző politikai helyzet restaurálása mellett érveltek a 19. század elejének katonai teoretikusai. Ez a szándék indirekt módon megjelent abban a törekvésben is, amely során az uralkodók rendeletekkel a központi irányítás alá vonták az irregulárisan harcoló csapatokat, azok tevékenységét pedig leírt szabályzatokkal próbálták meg regularizálni.[34] Davidov,[35] Gneisenau,[36] Clausewitz[37] és Jomini[38] a hazájukat szolgáló hivatásos katonaként hangsúlyozták, hogy az általuk partizánháborúnak, népfelkelésnek vagy nemzeti háborúnak nevezett jelenséget csak szigorú állami irányítással szabad alkalmazni a betörő hódítókkal szemben. A nép erejét látva talán már előre érzékelték, hogy a népfelkelés nemcsak a külső ellenséggel szemben alkalmazható sikeresen, de az állam belső rendjét is képes veszélyeztetni.

Nem véletlen talán, hogy ugyanennek a századnak a közepén a megerősödő baloldali mozgalmak a fennálló politikai rend megváltoztatását zászlajukra tűzve, ennek eszközeként az irreguláris harcokat használták fel. Blanqui munkáitól kezdve a fent jelzett politikai cél megváltozott: ő és az utána alkotó teoretikusok (különösen Marx, Engels, Lenin, Lawrence, Tito, Mao, Giáp, Che Guevara és Marighella) műveiben immáron a politikai hatalom megszerzését hirdették a partizánok, a gerillák és a felkelők legfőbb céljaként. Érdekesség, hogy ideológiailag a fenti teoretikusok közül Lawrence kivételével valamennyi a baloldalhoz tartozott – ezt tekinthetjük a gerillaelméletek baloldali fordulatának. Már Blanqui elképzelésében is megjelent a forradalmárokat vezető főparancsnokság, egy élcsapat igénye, amely képes lett volna a forradalmárok harcát összehangolni.[39] Ez a koncepció is beépült a későbbi teóriákba: az osztályharcon alapuló forradalom marxizmus–leninizmus által leírt elméletében a kizsákmányolók ellen vívott harcok irányítójaként a kommunista pártot jelölték meg.[40] Lenin úgy gondolta, a pártnak tudatosan nevelnie és szerveznie kell az elégedetlen tömegeket: a propaganda és az agitáció nyomán így biztosítható az elinduló forradalmi események feletti szoros kontroll.[41] Mao partizánjait is a Kommunista Párt irányította,[42] az annak egységeit vezető tisztek mellé már politikai tiszteket osztottak be a direkt pártirányítás érdekében,[43] és ugyanez a jelenség volt megfigyelhető a szovjet partizánok központi irányításában is. Az 1942-ben az ellenséges csapatok hátában harcoló irreguláris kötelékek irányítására létrehozott Partizánmozgalom Központi Törzse direkt vezetést biztosított a Legfelsőbb Főparancsnokság Főhadiszállása, azaz Sztálin részére.[44] Giáp tábornok is azt hangoztatta, hogy a népi felszabadító, azaz forradalmi háború csak a munkásosztály pártjának vezetésével indítható meg, amely szervezi és vezeti a harcot.[45] Che Guevara kézikönyvében pedig a népfelkelő-tűzfészek metaforájában írt a politikai és katonai vezetés szűk köréről, amely a forradalom élgárdájaként képes győzelemre vezetni a tömegeket.[46]

A hadszíntér

A gerillaelméletek szinte mindegyik képviselője nagy figyelmet szentelt a harcok földrajzi környezetének. A szemben álló felek közötti létszámban, az alkalmazott eljárásokban és a fegyverzetben, felszereltségben mutatkozó aszimmetria kiegyenlítésének egyik legpraktikusabb eszköze ugyanis az volt, hogy az irreguláris erők a velük szemben felvonuló reguláris csapatokkal az azok eredményes tevékenységét akadályozó vagy szinte teljesen ellehetetlenítő terepen vették fel a harcot. A hadseregek létszámukból, fegyverzetükből és felszerelésükből adódóan mindig olyan földrajzi közeget kerestek a harcok számára, ahol érvényesülhetett az emberek tömege, a fegyverek hatótávolsága vagy az alkalmazott eszközök mozgékonysága. A gerillák, a partizánok és a felkelők ennek teljes tudatában elkerülték a nyílt terepen tevékenykedő csapatokat, és inkább átszegdelt, bonyolult földrajzi viszonyok közé igyekeztek becsalni ellenfeleiket. Az ilyen közeg lehetett természetes vagy mesterséges: a hegyek, a nagy kiterjedésű síkságok vagy sivatagok, a mocsarak, az erdők és a dzsungelek mellett az egyre nagyobb kiterjedésű és egyre bonyolultabb infrastruktúrájú városok is ideális helyszínnek bizonyultak az irregulárisok szempontjából.

A gerillaelméletek teoretikusainak írásaiban a földrajzi közeg sokszor a siker egyik elengedhetetlen feltételeként jelentkezett. Davidov az oroszországi földrajzi viszonyok közül a hatalmas területi kiterjedést emelte ki, amely azt eredményezte, hogy országa jelentős létszámú könnyűlovassággal rendelkezett. A kozákokat azonban – eltérően más hasonló európai könnyűlovassághoz – ő nem a regulárisok soraiban, hanem önállóan, a partizánháború legfontosabb résztvevőiként mutatta be.[47] Jomini úgy gondolta, hogy a nemzeti háborúk azokban az országokban a legkitartóbbak, amelyek tengerparttal rendelkeznek, ugyanis ez lehetővé teszi a tengeri hatalmak számára a háború külső, főleg anyagi eszközökkel történő támogatását. Az inváziós erők számára a legveszélyesebb helyeknek a hegységekkel vagy kiterjedt erdőségekkel rendelkező területeket tartotta, amelyek számtalan veszélyt rejtenek a hódítóknak.[48] Clausewitz elemzésében is komoly hangsúlyt kapott a népfelkelést támogató földrajzi tér: véleménye szerint az minél kiterjedtebb, annál nagyobb a felkelés hatása.[49] A népfelkelés hatásosságát öt feltételhez kötötte, amelyek közül a 3. („a hadszíntér területe legyen nagy”) és az 5. („az országnak erősen átszegdeltnek és – hegyek, erdők, mocsarak vagy a földművelés jellege révén – nehezen járhatónak kell lennie”) konkrétan a földrajzi környezet fontosságát hangsúlyozta.[50]

A 19. század derekán a városok növekedése jelentős mértéket öltött Nyugat-Európában, azonban e folyamat nem járt együtt a városiasodással. A nagyvárosok gyáraiba özönlő lakosság élet- és munkakörülményei sokszor katasztrofálisak voltak, amelyek miatt kialakuló elégedetlenséget a politikai baloldal kísérelte meg felhasználni a hatalom megszerzése érdekében. Blanqui, Marx, Engels és Lenin elméleteiben e küzdelem formájaként a fegyveres felkelés jelent meg, amelyet véleményük szerint a nagyvárosokban kell megindítani. A nagyvárosokban vívott harcokban ekkor (is és ma is) az irregulárisan, jellemzően egyénileg vagy kis csoportokban harcoló, létszámukban hátrányban levő felkelők kihasználva az urbánus közeg nyújtotta előnyöket (szűk utcák, magas házak, csatornahálózat stb.) komoly fölényt voltak képesek kialakítani a velük szemben felsorakozott, de a beépített területeken folytatott harcokra nem vagy alig felkészített katonákkal szemben. Blanqui