Hunyady Sándor

Selyem és bársony

Válogatott novellák

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

A NEHÉZ ÉTEL

TÉLI SPORT

SELYEM ÉS BÁRSONY

SZIVARHALAL

ARANYIFJÚ

AZ ÖNGYILKOS

A DERBY-VACSORA

UTÓSZÓ

A NEHÉZ ÉTEL

1.

Z. gróf a kaszinó helyén, az első sor, bal, egyes zsöllyén ült. Előtte a zenekar, aztán a színpad, ahonnan a nézőtér meggyszín, meleg, illatos homályába valami hideg lehelet áradt; az üres nagy terek, a zsinórpadlás, a színpad mögötti folyosók légvonata, porszag, festékes, enyves, száraz deszkák szaga, az izzó reflektorok oxigén íze. Azonkívül Z. gróf még valami pikáns aromát is beleképzelt ebbe az egyvelegbe. Az Opera színpada ugyanis zsúfolva volt félmeztelen, fiatal nőkkel, kis balerinákkal, akik a Prométheusz tündérjelenetében vonultak föl, mint virágok, csillagok, pillangók, manók, erdei nimfák.

A színpad holdfénnyel elárasztott lombos erdőt ábrázolt. Avatatlan szem gyönyörűnek, sőt csaknem egyformának találta volna a sejtelmes világításban mind a kis táncosnőket, de Z. gróf szakismerete, ízlése és hatalmas távcsöve előtt nem maradhatott titokban aranyfog, nagy gyomor, hegyes térd, rossz mosoly vagy kurta láb. A hosszú, fekete kukker kirostált, a semmibe küldött mindenkit, akin valami hiba volt, míg végre, mint jól beigazított ágyú, egy ponton, szilárdan megállt. A kettős kristálylencsében kurta hajú, sűrű szemöldökű, keskeny szemű fiatal leányfej jelent meg, dévaj koronája egy csikószerű bájjal teli, ifjú testnek. Z. grófnak éppen az a zöld zamat tetszett a leányon; hogy a mezítelen karja és lába már olyan rugalmasan kerek, míg a derekának és kicsiny melle almáinak még néhány tempót erősödni kell, hogy teljes harmóniává váljék az egész alak.

A színpad előterében a prímabalerína, a Rózsa királyné táncolt. Ezüstfátylai hosszan úsztak utána a holdsugárban, amint kínosan, pontosan rajzolta a balett koreografikus figuráit a reflektor fehér sugárkörében. Nagyon jól táncolt. De Z. gróf ügyet sem vetett erre a muszklis lábú, harmincesztendős asszonyra. Már megtalálta a passzióját hátul a karban, ahonnan varázsló kukkerje félelmes közelségbe vitte hozzá a pávaszem pillangónak öltöztetett, tülltunikás meztelen lábú leányt. Nagyon kedves volt az a leány. Vad fiatalság villamos ereje mozgatta minden tagját. Kacsintott, mosolygott, mutatta fehér fogát. Kurta, diószín haját igazgatta. Fölemelt karja alól minden pillanatban elősötétlett hónaljának fekete bársony, kis fészke. Nem fért a bőrében. Z. gróf észrevette, hogy az ő Pávaszem pillangója, a Rózsa királyné hosszú szólója alatt, csintalanul belecsípett a mellette álló medve oldalába. A medve dühöngött nehéz maszkjában, és némán, fenyegetően mutatta mancsát. Z. gróf jól mulatott ezen a külön kis színjátékon. Arra gondolt, hogy a piros festék azért van elmázolva a leányka száján, mert biztosan csókolózott a betyár, hátul a kulisszák között, valamelyik fiatal statisztával, talán éppen a medvével, akit megcsípett.

A balett után közhellyé nyúzott olasz opera következett. Az unalomig elcsépelt muzsika elől Z. gróf elmenekült. Egyenesen, mint a jegenye, könnyedén, büszkén emelve ezüst fejét, keresztülment a piros, plüss-székek közötti kis utcácskán. Néhány nő utánanézett, mert ez az arisztokrata még mindig nagyon szép férfi volt, abban a korban, amikor más, normális polgári ember már túl van az élet legtöbb örömén. Z. gróf még semmin sem volt túl. Ott tartott, hogy kezdett vigyázni magára. Finoman, nagy rafinériával, itt-ott mérsékelten csipegetve még a jóból, rövid gyeplőkön, hogy minél tovább tartson az a gyönyörűség, amit életnek neveznek. Hiú volt. Örült, hogy a foyer állótükrei olyan nemesen sovány, frakkos figurát mutatnak. Elmosolyodott. „Az hiszem – gondolta –, ha szakállam lenne, hasonlítanék Lipóthoz, a belga királyhoz." És hozzátette még: „Ahhoz a vén lumphoz."

A garderobos kisasszony, amikor meglátta Z. gróf elefántcsontszín, büszke arcát, lázasan keresgélni kezdte a prémek és kabátok között a jól ismert habitüé ragyogó cilinderét és könnyű, fekete havelokkját, amelynek a zsebébe kasmír sál volt belégyűrve. Z. gróf türelmesen állt és várt, majd nyájasan mosolyogni kezdett egy gyanús kis emberre, aki nagy spirálisokban, habozva közeledett feléje. A kis ember bársonykabátot viselt, mintha ezzel jelezni kívánta volna, hogy neki otthona az Opera. Színházi férj volt, bizonytalan lény, slepper, bakk-játékos, alkalmi hírlapíró, elzüllött egzisztencia, szabad szolgája, moslékon élő kutyája Z. grófnak, aki „mester"-nek szólította, és ködszerű szolgálatokra használta, mert ügyes ember volt különben, és hű, mint a komondor.

A „mester" amikor leolvasta az ezüstfejű halvány arcáról, hogy lehetséges az audiencia, a gyáva bizalmaskodás különös hangján szólította meg:

– Hogy mulatott, méltóságos úr?

– Jól! – felelte az egyenes hátú nagyúr joviálisán. – Igazán jól. Nagyon tetszett egy kis, Pávaszem pillangónak vetkezett, organtinszárnyú leány, aki az utolsó sorban táncolt a medvék és manók között.

A bársonykabátos lény csippentett a szemével:

– Megtudjam, hogy kicsoda?

Z. gróf nagyon undorodott ettől a kerítő kacsintástól, de mert belátta, hogy a „mestert" nemigen tudná használni, ha másféle jellem lakna benne, elnézően mosolygott:

– Nem bánom, majd egyszer. Ha alkalom adódik – mondta könnyedén, minden izgalom nélkül, szinte unatkozva, mintha igazán nem lenne szívügye ez a dolog. Aminthogy nem is volt az. Éppen csak egy kis kíváncsiság bizsergett benne; milyen az a lány közelről, festék nélkül, milyen a bőre, milyen a keze, a kezén a köröm, hogy van nőve a haja hátul a nyakán, ahol a kis pelyhecskék kezdődnek.

A bársonykabátos ember lelkesen fogadkozott:

– Holnap referálni fogok, méltóságos úr! – és megint kacsintott, amíg az előcsarnok üvegajtaját udvariasan kitaszította Z. gróf előtt, aki nevetve fordult feléje:

– Ne kísérjen ki az utcára, öregem, meg fog fázni ebben a könnyű magyarban!

A csukott, fekete, városi Packard az Opera mögött állott, a Révay utcában. A sofőr újságot olvasott egy gázlámpa fényénél a kormány mellett. Z. gróf észrevétlenül lépett oda az autóhoz, barátságosan megérintette a legény vállát:

– A kaszinóba megyünk, Antal. Siessen, fiam, éhes vagyok. Csakugyan éhes volt. Könnyű ebédje óta nem evett semmit.

Nagyon vigyázott rá, hogy mértékletes legyen, pedig szeretett bőségesen, finoman, jól enni. Szerette az erős kávét, a havannát. És mégis naponta csak egy szivart engedett meg magának. Este, a nap ünnepe, a vacsora után, amikor már megivott egy pohárka grand-marniert. Szinte kéjjel érezte, hogy fogja összetörni a zselatintokot a nagy Bock zöld pettyes, barna testén. Érezte a havanna nyers illatát, látta a füst kék arabeszkjeit, a nyelvén volt a francia likőr íze. Jókedve támadt. „Az élet mégiscsak szép" – gondolta hátradőlve a karosszériában, amíg a gép tülkölve rohant az Andrássy út fényforgatagában.

A kaszinó előtt olyan energikusan lépett ki az autóból, olyan könnyedén ment föl a széles, rézkorlátos, szőnyeges lépcsőn, mintha nem is lenne teher az ötvennégy esztendő, amelyet vállán viselt. Jó műszer volt, nemes acélból. Nem volt rajta semmi rozsda, makulátlanul ragyogott, mint a mérnöki cirkli, amelyet az imént vettek ki gondosan elzárt bársonytokjából.

Az emeleten, a kártyaszoba előtt Z. grófban rossz emlékek kavarogtak föl. Visszaemlékezett rá, hogy fiatal korában hányszor jött ki paprikavörösre gőzölve abból a szobából. Amíg fiatal volt, fékezhetetlen, optimista, rengeteg pénzeket vesztett odabent. Most? Önérzetesen, de egy kicsit szomorúan elmosolyodott. Arra gondolt, hogy amióta megvénült, és fegyelmezett lett, mintha a szerencse kulcsát is megtalálta volna. Melankolikus sóhajjal, csaknem hangosan kimondta: „Tíz esztendő óta szakadatlanul nyerek. Miért van, hogy az öregek mindig elnyerik a fiatalok pénzét?!"

A klub éttermében a sarokban, gyertyát utánzó, almazöld selyemernyős falikar alatt volt Z. gróf rendes asztala. A nehéz ezüst evőeszköz mellett kerek bonbonnière állott. A bonbonnière-ben orvosság volt: eucarbon. Z. gróf szenet szedett evés után a könnyebb emésztés kedvéért. A bora is ott várta már. Hanyatt fektetve a lapos kosárban egy üveg Rotschild mouton. A palack félig üres volt. Z. gróf még az előző este nyittatta ki, amikor megivott belőle két-három pohárral.

Olyan jó volt odaülni az ismerős asztalhoz, az enyhe fénybe, a csöndbe, a kényelmes barokk székbe. Nézni a masszív ezüstöt, a kanál nyelén a kaszinó monogramját, a bécsi porcelánon a kis, kék rózsákat, a rezedacsokrot a kristálykancsó és a bonbonnière között, élvezni a vastag szőnyegek, a fahéjszín falak nyugalmát, és elgyönyörködni a két függönyös ablak között mosolygó flamand csendélet dús barackjain, hamvas szőlőfürtjein.

A fehér pikényakkendős, piros mellényes, vén komornyik nesztelenül állott oda az asztal mellé:

– Angolnánk is van. Montesquieu módra, méltóságos úr...

Amikor a komornyik már az asztalra tette a tejes ecetbe pácolt angolnát, sötét árnyék esett az abroszra. A miniszterelnök, G. gróf ült oda az asztalhoz barátságos köszöntés, de minden engedelemkérés nélkül. Ez az utóbbi dolog, titokban, föllázította Z. gróf érzékenységét: „Úgy rohan rám, mint egy kutyapecér – gondolta –, nem is jut eszébe, hogy megkérdezze, legalább a szemével: nem zavar-e?" Pedig az ilyen formális teketóriának nem lett volna sok értelme közöttük. Egy társadalmi osztályból való, hasonló korú emberek voltak mindketten. Gyermekkori barátok, sőt rokonok. Hanem hiába, valami kölcsönös ellenszenv lappangott közöttük. Igaz, hogy nagyon kevés, éppen csak annyi, hogy a fokhagymaízt ne érezze meg senki más a viszonyukon, egyedül ők maguk. A szibarita gróf nem értette és lenézte a politikus grófot, akit durva törtetőnek talált. És ugyanígy nem értette és lenézte a politikus gróf a szibarita grófot, akiről az volt a véleménye, hogy alapjában véve mégsem más, mint egy finom henye, lelkiismeretlen here-méh, akinek eszébe sem jut, hogy ezekben a válságos időkben osztálya mellett küzdelembe szálljon, elég neki, hogy élvezi a történelmi előnyöket, a többivel nem törődik.

A komornyik két vendége közül hasonlíthatatlanul jobban tisztelte a szibarita grófot. Előkelőbbnek tartotta, elegánsabbnak. Nagyobb úrnak. Kicsit megvetette a miniszterelnököt, hogy olyan kurtán rendeli meg a vacsoráját:

– Hozzon egy forró bouillont, tojással. Utána akármit. Egy pohár sört.

G. gróf szintén sovány és izmos férfi volt. A sportban eltöltött fiatal évek meglátszottak rajta. Nem hízott el. De mert soha nem vigyázott magára, az utóbbi évek alatt fölösleges zsír rakódott le az arcán. A nyaka megvastagodott, és az orrán meg az állán megpirosodott, kitágult a finom kapillárisok érhálója. Nehezen is lélegzett, asztmatikusan, emfizémája volt. Száz cigarettát szívott egy nap. Most is égő cigaretta volt a kezében, amelyet végül letett a sárgaréz hamutartóba.

Z. gróf utálkozva nézte a cigarettát, az orrát csavarta a füstje. Szerette volna fölemelni a szelterszvizes palackot, hogy kioltsa a parazsat. De nem tette. Mindenekfölött tapintatos lény volt, és ez nem lett volna tapintatos cselekedet. Jégbe hűtött, okos, szürke szemét ráemelte a politikusra. Megállapította, hogy barna ruhában van. „Át sem öltözött estére – gondolta –, így loholt egész nap, talán még a kezét sem mosta meg."

A miniszterelnök máskor talán észrevette volna, hogy a barátja milyen természetellenesen tiszta, milyen arrogánsan fiatal. De most, mert szüksége volt rá, mint gyakorlati embernek, az alkalmas lelki hangulat kedvéért csak az járt az eszében, hogy Z. gróf végül mégis másod-unokatestvére, érdekszövetségese, bátran fordulhat hozzá ebben a kis ügyben.

Fölhörpintette a levesét, aztán sürgősen, habozás nélkül – nagy erejű és sikeres államférfi volt – világos, korrekt mondatokkal hozzákezdett.

– Örülök, hogy látlak. Ezer dolgom közt csak miattad jöttem ide. Figyelmeztetni akarlak rá, hogy a Z.-i kerületben a jövő héten pótválasztás lesz. Az a kerület a te birodalmad. Ott van Seregélyes, Puszta-Cséb. Tudom, hogy négy-öt falu van a kezedben minden papjával, ügyvédjével, takarékpénztári igazgatójával. Kedves lenne tőled, ha erélyesen támogatnád a jelöltünket. Heves választásra van kilátás, pedig hogy egészen au courant légy a dologban, elárulom: nemcsak egy mandátumról van szó, jelentéktelen politikai sikerről. Kényes, személyi érdekek forognak kockán. A mi jelöltünk ugyanis...

...és a miniszterelnök kissé letompítva a hangját, szabatos, eszes modorában előadta az egész ügyet, minden titkos vonatkozásával együtt.

Z. grófot nem érdekelte a politika. De valamennyire mégis hízelgett neki a pikáns helyzet, amelyben a kormány feje majdnem „kér" tőle valamit. Megpróbált figyelni. Ez eleinte sikerült is. De ahogy a história nem akart véget érni, unatkozni kezdett. A szeme titokban a flamand csendélet hamvas szőlőfürtjére tévedt. Eszébe jutott piros pej kancája, Rozalinda, hogy jó lenne megnyerni vele a Tenyésztők díját. Nagyon örült, mikor a komornyik csöndesen elébe tette zselatintokjában a „nagy" Bockot. Végre foglalkozhatott valamivel. Megropogtatta a szivar végét, rágyújtott. A miniszterelnök most már hiába beszélt. Z. gróf előtt, a füst azúr felhői között, mintha káprázat lenne, megjelent organtin szárnyával, meztelen térdével, piros mosolyával, fehér fogával a balett dévaj Pápaszem pillangója.

2.

Világos, napos, késő délelőtt volt, amikor Z. gróf a széles, de kemény matracú ágyban, az alacsony párnán kinyitotta a szemét. Jókedvűen, egészséges éhséggel, frissen ébredt, teli mozgási vággyal. De azért néhány percig mégis nyugodtan feküdt a fehér gyapjútakaró alatt. Gyönyörködött hálószobájában, amelynek angolos stílusát rendkívül szerette. Nagyon kevés bútor volt ebben az óriási szobában. A hatalmas ágyon, néhány szarvasbőr fotelen, az angol kandallón és az ágy elé tett tigrisbőrön kívül, a két ablak közt egy versenyló ezüstszobra állt. A terrakottaszín falon egyetlen kép: Lord Byron finom portréja, Gainsborough modorában. Nem mintha a gróf imádta volna a költészetet, hanem mert Byron a dédanyja révén távoli rokona volt. Ötpercnyi, mosolygó meditálás után Z. gróf csöngetett. A nap elkezdődött számára. Az inasa bejött, behozta rendes reggeli italát: egy pohár langyos ásványvizet. Mellétette a postáját az éjjeli szekrényke üveglapjára. Felhúzta a függönyöket, bebocsátotta a vidám koratavaszi délelőtt sugárözönét. Aztán jelentette, hogy negyed egy van, és az előszobában a következő személyiségek várakoznak: a borbély, a masszőr, Mr. Dobbs, az angol zsoké, és Tordai úr, aki nem volt más, mint a bársonykabátos ember.

Z. gróf a színe elé engedte az egész társaságot a lever-hez, mert, mint minden jókedvűen ébredő ember, szeretett mozgást látni maga körül. A borbélytól megkérdezte, hozott-e magával hajvágó ollót, a masszőrnek megmagyarázta előre, hogy mit fog kívánni tőle a fürdő után. Majd kihallgatta Mr. Dobbst, aki referált a reggeli tréning eredményeiről.

A zsoké mereven, tiszteletteljesen állott az ágy előtt. Tordai úrnak mint „vendég"-nek joga lett volna leülni, de ezt nem tehette meg, mert a három fotel mindegyikén valami ruhadarab volt. Z. gróf frakkja, nadrágja, harisnyája, plasztronja, ahogy levetkezett hajnalban, amikor hazajött. Tordai úr nem mert ezekhez a holmikhoz nyúlni, meg aztán túlságosan izgatott is volt ahhoz, hogy nyugodtan leüljön. Z. gróf és a zsoké lóversenytitkokat tárgyaltak meg, és a bársonykabátos ember, viszkető érzéssel teli, fülelt a dialógra, bár szót sem értett belőle, mert Dobbs angolul beszélt a gazdájával.

De végre is eltávozott a kékre borotvált, száraz, sovány és elegáns angol. Z. gróf a postájához nyúlt, és amíg a levélborítékokat ropogtatta, nyájasan kérdezte:

– Na, mi újság, kedves mester?!

Tordai úr, mint a színész, akinek jelenése van, hozzáidomította egész arcát a nagy előadáshoz:

– A Pávaszem pillangót Beliczay Böskének hívják – mondta –, józsefvárosi lány. Kis pékboltja van az apjának... Tizennyolc éves, de azért már nem ártatlan... szó sincs róla, nem ártatlan. Romlott kis pesti lány ez. De nagyon édes. Vakmerő, szemtelen, szegény. A balettben azt mondják, hogy nincs különös tehetsége a tánchoz, ha húszéves lesz, meghízik -kidobják. Hogy mi fog csinálni akkor? Istenem, majd csak meglesz valahogy. Még nem ismerem, de láttam az öltözőben, annyit már most is tud, hogy az ingecskéjének mindig szép tisztának kell lenni...

Ezeket az utolsó szavakat Tordai úr már a fürdőszobában mondta, a földbe süllyesztett porcelánkád előtt. Z. gróf derűsen ült a kádban. Élvezte a puha, boraxos, langyos vizet, az egész helyzetet, hogy a masszőr már várja fehér köpenyében, két öklét a csípőjére támasztva. A gróf nagy, vörös gumiszivaccsal törölgette a nyakát. Ahogy megmozdult, a karján és a hátán ifjú energiával kidomborodtak az izmok. Nagyon jó látvány volt, mint fürdő faun. Fiatalos, feszes tiszta bőrén volt valami egészséges, edzett, aranyos barnaság.

Tordai úr meg is jegyezte:

– Ha az ember így látja a méltóságos urat, és eltekint a fehér hajától, szinte azt hiszi, hogy még nincs harminc éves sem.

Z. gróf büszkén mosolygott. Tudta, hogy kitűnő kondícióban van. De vigyázott is erre a kondícióra. Mohóság nélkül, nagy diétával élt. Okosan sportolt, nem izgatta magát semmivel. És hogy a lelke is friss maradjon, édes unalommal teli, hosszú pihenőket adott magának falun.

Tordai úr előterjesztette, hogy valamelyik este a saját külön társaságával elviszi vacsorázni a kis Pávaszem pillangót. Majd behúzódnak valamelyik finom belvárosi restaurant különszobájába. A méltóságos úr arra járhat véletlenül, bekukkanthat egy pillanatra, megnézheti, hogy milyen közelről a balett kis pillangója.

Z. gróf kellemesen, de minden sürgető izgalom nélkül gondolt erre az eseményre. Számba vette estéinek elfoglaltságát, és egyetlen, enyhe szóval, mint egy mosolygó olimpuszi isten, mint a megborotvált Jupiter, kiadta a parancsot:

– Kedden!

3.

Tordai úr vasárnap megismerkedett a lánnyal. A jelenet a színpadon történt, este, az előadás alatt. A bársonykabátos embernek volt valami tekintélye ezen a vidéken. A kritikusok barátja volt, némi jóakarattal maga is zeneesztéta, olyan újságíróféle ember, vén patkánya a színpadnak, félni kellett a harapásától. Az ügyelő cvikkerje azért fenyegetően megvillant, amikor Tordai urat észrevette a kórus leánykái közt ólálkodni, de aztán mégsem dobta ki. Szegény, ijedt lény volt, mit kössön ő ki valakivel, aki tegeződik a főrendezővel is?

A Pávaszem pillangó most Havasi gyopár volt. A fejéke és kis szoknyája fehér bársonyból varrt virágszirmokat utánzott. Tordai úr császári mozdulattal odaintette magához a lányt. Megcsípte az arcát, megveregette a meztelen hátát, aztán a zsebébe nyúlt, és két szem „brésiliennet" adott neki. Ezt a cukrot Z. gróf Luciferje az egyik kövér énekesnőtől zsákmányolta, aki magamagát lepte meg egy skatulya zserbóval.

Beliczay Böske kibontotta az ezüstpapírt a csokoládén, közben sandán nézett a színpad nyugtalan fényei közt Tordai úrra. A száját félrehúzta, úgy gondolta magában: „Csak ilyen undok dohányszaga ne lenne." Akkor még azt hitte a lány, hogy Tordai úr szívéről van szó, de két perc múlva kiderült, hogy a bársonykabátos zeneesztéta másvalaki érdekében fáradozik; amikor fölmerült a vacsoraterv, a disztingvált vendéglőben, előkelő társasággal együtt:

– Z. gróf is ott lesz esetleg! – mondta könnyedén Tordai úr.

A Havasi gyopár okos kislány volt. Keserves tapasztalatai voltak. Kosztot fizetett otthon. Rettenetes küzdelmeket vívott a harisnyáival, amelyeken lefutott a szem. Minden ruhadarabját valóságos élethalálharc árán szerezte meg. És mert az ilyen kemény sors nagyon megedzi és elevenné teszi az elmét, Beliczay Böske fejében pillanat alatt kigyúlt a világosság:

– Milyen ember ez a gróf? – kérdezte gyanakodva, mert már sokszor megjárta a grófokkal. – Öreg?

– Hát nem egészen fiatal – felelte a Lucifer –, de őrült nagy úr. Tudod, versenyistállója is van.

A Havasi gyopár megtörülte csokoládés száját a keze fejével. Elgondolkozott. Tordai úr szavaiból sütött az őszinteség, aztán meg Z. gróf neve is nagyon komolyan csengett. A lánynak eszébe jutott sok mindenféle kínja-baja. A tavasz, amely előtt ruha nélkül állt. A kölnivize is kifogyott, fogpasztája sincs. A Havasi gyopárnak eddig nem voltak nagy sikerei az életben, most sem gondolt tehát ifjú igénytelenségében autóra, palotára, állandó viszonyra a „gazdag, öreg gróffal". Valami gyors, kis haszon járt csak az eszében. Elsősegély, amelyhez hamarosan hozzá lehet jutni egy kevés émelygés árán. Szegény kis gyopárnak még a vacsora is csábító kilátás volt. Szeretett volna halat, csirkét, finom édességet enni. Vágyott egy skatulya egyiptomi cigarettára, ha lehet, trombitás figaróra, amelynek legalább a felét kiosztja majd az öltözőben. Egyetlen vad mozdulattal kidobta rakoncátlan hajának diószín tincsét a homlokából, és mint aki már áttért a dolog üzleti részére, egyenesen, keményen nézett Tordai úr szemébe:

– Hanem mondja meg annak az alaknak, hogy engemet nem lehet „palira venni" – ezekhez a szavakhoz fenyegetően, de titkos ijedelemmel csillogott a lány szeme, mert jól tudta, hogy senkit sem könnyebb becsapni, mint éppen őt.

Tordai úr rendkívül megsértődött a gyanúsítás miatt. Hogy mit gondolnak, ki ő, és ki a gróf? És egyáltalán, mit gondol a lány, miről van itt szó? Nincs itt szó semmi másról, mint éppen egy vacsoráról. Õ nem kerítő! Micsoda szemtelenség! Õ a maga kedvéért hívta meg a lányt. Ha akar, jön, ha nem akar, nem. Elfojtott hangú veszekedés közepette egyezkedtek, míg végre megállapodtak abban, hogy kedden este Böske benéz Tordai úr törzskávéházába, és majd onnan együtt mennek el abba a vendéglőbe, amelyet az urak közösen választanak ki.

Szerencse, hogy a kontraktus megszületett, mert a karvezető már kereste a lányt.

– Hol a fenébe jársz, Beliczay? Mindjárt ki kell menni a színpadra...

A lány azzal búcsúzott el Tordai úrtól, hogy gyorsan megcsípte a karját. Odasúgta „pá", azzal szaladt, beállt a többi havasi gyopár közé, akik már vártak a bal kijáratnál. Böske nem olyan természet volt, aki a titkait meg tudja őrizni magában. Most is eljárt a szája:

– Holnap Z. gróffal megyek vacsorázni!

A virágok hitték is, nem is ezt a szenzációt. A temperamentumuk szerint csúfolták, nevették, irigyelték a barátnőjüket. A legkisebb havasi gyopár, egy tizenkét éves kisleány, fejlődő értelmének határozatlan sejtelmeivel, macskaszemét kerekre nyitva bámulta Böskét:

...Holnap egy gróffal fog vacsorázni!

4.

Böske, mintha az Isten tudja, mire számítana, tetőtől talpig megmosdott otthon, a konyhában, a nagy bádoglavórban. Orgona-szappana volt. Orgonától illatozva, frissen, harcra készen beállított este Tordai úrért a kávéházba. Csinos volt. A kalapja nagyon kacéran állt. Az esti világításban nem látszott, hogy macskaprémes, kék kosztümje kicsit kopott. Keresztültört a kávéház asztalrengetegén, amíg a kártyaszobában megtalálta a bársonykabátos Lucifert. A vállára ütött a kesztyűjével:

– Startoljunk, öregem!

A „Kovács" kék szeparéjában már együtt volt a társaság, amelyet Tordai úr azzal a céllal válogatott össze, hogy keretül szolgáljon a gróf randevújának. A kis kompánia másik férfitagja dr. Herz Ede gabonabizományos volt. Dr. Herz jelentéktelen bolygója volt annak a csillagtábornak, amelynek központi napja gyanánt Z. gróf ragyogott. A tőzsdés igen nagy tisztelettel állott föl a kis táncosnő előtt, mert Tordai úr túlzó módon beszélt neki arról, hogy az öreg grófnak mennyire tetszik „ez a macska". Az arisztokrata érdeklődése olyan glóriát font Böske fejecskéje köré, hogy a szeparéban levő két estélyi ruhás hölgy – Herz úr barátnője és Herz úr barátnőjének a barátnője – majdnem öltöztetőnői alázattal fogadta a vad, kültelki leányt. Mezítelen karjukkal átölelték, megcsókolták, hízelegtek neki. Böske ellenségesen nézett Budapest estéjének két fényes, negyvenéves csillagára. Ismerte a színésznői jelleggel felruházott, de minden színésznői gyakorlatot nélkülöző hölgyek nevét. Látta szikrázó ékszereiket. És azt hitte, hogy ezek a „befutott" nők csúfolódnak vele.

Az asztal nagyon dúsan volt megtérítve. A vacsora már megkezdődött. A hölgyek éppen rákot ettek. A tányérjuk teli volt rákhéjjal, néhány pirosra főtt szóló rák ezüsttálon, a hófehér szalvétából nyújtotta ollóját. A hűtő jegében aranynyakú francia pezsgő állott. És az asztal sarkán egész torony egyiptomi cigarettás skatulya volt egymásra rakva, legfelül egy doboz rózsalevelű Teofanival megkoronázva.

Böske levetette macskaprémes kabátját, s odaült az asztalhoz.