és lenn

Egy család története

Megtörtént események alapján

Almássy Ilona

Fenn

Almássy Ilona

fenn és lenn

Almássy Ilona

Fenn és lenn

© Almássy Ilona – Magánkiadás 2025.

ISBN 978 615 02 4098 5

Előszó

Kedves Olvasó!

E történet egyik főszereplője évekkel korábban egy kis könyvben már leírta addigi életük eseményeit, amit akkor úgy fejezett be hogy: semmi nem a világ vége, majd kezdődik egy másik történet, de hogy miről szólhat, azt el sem tudta képzelni! Húsz éven keresztül a sors és a családja által nagyon sokszor olyan helyzetekbe került, ,,olyan kalandokat kellett átélnie, amik – így visszagondolva – szinte hihetetlennek tűnnek, de mégis igazak. Valamiért ezt a MÁSIK történetet is meg kellett élnie és leírni, még akkor is, ha megvetik érte.

Karácsony este volt, és Helen ünnepi vacsorára várta a gyerekeit ugyanúgy mint férje életében, akit hat évvel ezelőtt veszített el éppen karácsony előtt. Jókedvűen jöttek kicsik és nagyok, szépen felöltözve, mert sok évvel ezelőtt így vezették be, ez is az ünnepet jelentette. A felnőttek elegáns ünnepi ruhában, de nem hivalkodóan, a három kislányunoka pedig kimondottan karácsonyi öltözékben jelent meg. A két nagyobbik az édesanyjuk által Amerikából hozott egyforma kockás taftruhában, a legkisebb pedig angyalszárnyakkal díszített, szép, fehér öltözékben, mint egy igazi angyal. Mintha divatlapból léptek volna ki. Egyből felfedezték a sajátkészítésű házi betlehemet az étkező magasan lévő ablaka alatt, ahova boldogan kapaszkodtak fel, és ők is tettek hozzá még apróságokat, ami nagyon jó hangulatot teremtett. Hirtelen ötletből csak úgy spontán készült, de remekül sikerült. Helen boldogan nézte őket, örült, hogy mind együtt vannak, és jól érzik magukat, de a fiáéknál valami feszültséget érzett, amit igyekezett nem észrevenni. A vacsora utáni ajándékosztást a kislányok részéről türelmetlen várakozás előzte meg, még a kedvenc csemegéjükhöz sem nagyon nyúltak, csak karácsonyi dalokat énekelve várták a Jézuskát, aki sok szép ajándékkal lepte meg a kicsiket és nagyokat. Boldogan bontogatták a kisebb-nagyobb csomagokat, megmutatva hogy mit is kaptak. A nagy örvendezést egy-egy pohár pezsgővel befejezve, boldog karácsonyt kívánva egymásnak, hazaindultak.

Helen miután rendet rakott a lakásban és egyedül maradt fiáékra gondolt, mert nyugtalanította, amit észrevett. Valami baj lehet velük – mondta magában –, de nem jutott semmire, inkább zenét hallgatott, hogy elterelje a figyelmét. Így ért véget számára a szenteste.

Másnap, december 25-én délutánra Steve bejelentkezett, hogy átjöhetnének-e? Természetesen jöhettek, várlak benneteket – mondta örömmel. Kora délután meg is érkeztek, és belesüppedve kedvenc foteljeikbe, szemükkel kincset keresve körbenézték a nagy fenyőfát. Néhány percnyi beszélgetés után Tina, a menye, hirtelen felpattant, fogta a kabátját és szó nélkül kirohant. Helen értetlenül nézett a fiára, de nem kért magyarázatot. Temetőbe megy a nagymamájához – mondta mentegetőzve –, miközben Karla, a kislánya körbetáncolta, bohóckodott vele, befonta a nem éppen hosszú haját. Felváltva majszolták a süteményeket, imádták egymást.

Helen boldogan nézte őket, de feszültség lógott a levegőben. Mint ahogy előző este is, megint úgy érezte, hogy valami nincs rendben körülöttük, mint ahogy már hosszú ideje nem is volt, csak nem tudott róla.

Anya – szólalt meg Steve a nagy játék közepette –, holnap elutazunk Amerikába két hétre, hogy tudd. Ne keress, majd mi jelentkezünk, az lesz az egyszerűbb –mondta –, miközben készültek elmenni.

Helen – miután meglepetten jó utat kívánva kikísérte őket és elköszöntek egymástól – zaklatottan járkált a lakásban, mert ez a hír villámcsapásként érte. Hogy tudnak elmenni, miért és főleg miből – tette fel magának a kérdést –, mert a fia anyagi helyzetét ismerve, ez az utazás megengedhetetlen volt. Steve semmiről nem beszélt, nem kért tanácsot, véleményt, pedig ha megosztotta volna a gondjait, talán másképp alakult volna minden. Utólag mondta el, amikor már késő volt.

– Miért hallgattál a dolgaidról, miért nem mondtad el? – tette fel nem egyszer a kérdést az édesanyja. – Nem akartalak belekeverni, éppen elég gondod van így is, de Helen nagyon is belekeveredett sokkal jobban és mélyebben, mint azt bárki hitte volna.

Steve építési vállalkozó volt, amit sok munkával, odafigyeléssel szervezett, irányított. Szépen haladtak előre, de ennek Helen nem tudott felhőtlenül örülni. Rengeteget dolgozott, családjával keveset volt, barátokra nem is gondolhatott, és az egyre jobban megmutatkozó életvitelük is nem tetszést váltott ki. Tina a felesége kislányukat nevelte, háztartásbeli volt, és semmi módon nem folyt bele férje munkájába. Mindketten nagyon igényesek voltak a megjelenésükre. Márkás ruhák, utazások, és egy mondhatni luxus ház építése a belváros szívében, mindössze 250 méterre a szülői háztól. Időnként Steve beugrott néhány szót váltani, és már rohant is tovább, nem volt lehetőség bármit is megbeszélni.

Tina még ritkábban jött Karlával, nem volt szoros kapcsolat köztük. Hétvégeken általában elutaztak a 170 kilométer távolságban lévő kedvenc tavukhoz, vagy mikor hova. Egyik ilyen hétvége után hazatérve Steve beszámolt röviden a kirándulásukról, majd rá tért a lényegre.

Van egy nagy villa közvetlen a part mellett, ami eladó. Fel kellene újítani vagy inkább újat építeni. Nagyon jó helyen van, nagy területtel, és teljesen beleélte magát, hogy mit lehetne vele kezdeni. Helen csak felületesen hallgatta, mert el volt foglalva a cég dolgaival, de az édesapja már komolyabban, és megígérte, hogy elmegy vele megnézni. Napokkal később meg is történt a terepszemle, amiről lelkesen számoltak be.

Meg kellene venni, és elkezdték sorolni az előnyeit, de a hátrányáról egyikük sem beszélt, ami csak később derült ki. Ez őrültség, elment az eszetek – fakadt ki Helen –, mikor meghallotta, hogy mit terveznek.

Ilyen messziről, ekkora építkezésbe kezdeni nagyon kockázatos. Miből akarod megvenni és újjáépíteni? Miért nem itthon keresel újabb építkezési lehetőséget, úgy tudom, hogy a megvételre sem lenne pénzed –, érvelt Helen erélyesen tovább. Steve felsorolta hogyan gondolja, mi a terve, mit hogyan csinálna, és hát kilátásba helyezte az esetleges várható eredményt, de ettől nem változott meg az édesanyja véleménye.

Néhány percnyi csend után megszólalt az édesapja.

– Én be tudok szállni X összeggel, mert a múlt évben eladott ingatlanom ára megvan.

Ennek hallatán Helen ledöbbent, mert az az összeg egy csepp lenne a tengerbe, vagy inkább az óceánba.

– Miért akarsz ekkora munkába belefogni? Így is nagyon sokat dolgozol, kisebb léptekkel is lehet előre haladni. Arra nem is gondoltok, hogy mi lesz, ha nem jön be, bármi közbejöhet – sorolta a kitartóan a nagyon is reális kifogásait.

Férje felhúzta a vállát, mintha ezzel azt akarta volna kifejezni – hát akkor nem sikerül, majd lesz valahogy, de arra nem gondolt, hogy ez a kaland milyen következményekkel járhat, csak az elképzelt végeredmény lebegett a szeme előtt. Sajnos ő is a nagyra vágyás fogja volt, és hiába tiltakozott Helen, nem tudta megakadályozni, és a gépezet beindult.

Egy őrült vállalkozás

Steve apósa, építészmérnök lévén, vállalta a tervezést, aminek fejében egy apartmant kért tervezési díjként a majdani házból, mert nekik is nagyon tetszett a vízparti hely és az ötlet, csak Helennek nem, de nem tudta őket megállítani. Ő soha nem vágyott túl nagy dolgokra, a földön járt, soha nem szállt el, pedig időnként lett volna rá oka. A cégük – amit egy nagy baleset után kényszerből szinte egyedül hozott létre –, sok éven keresztül nagyon sok munkával-, sikeresen működött. Anyagi gondjuk nem volt, szigorúan kezelte a pénzügyeket és az idejét is, de hogy ilyen megalapozatlan kalandba belevágjon, részéről elképzelhetetlen volt. Mindig azt hangoztatta a gyerekeinek: ha az időtökkel és a pénzetekkel jól gazdálkodtok, nyert ügyetek lehet, de ebben az esetben ez, sajnos, nem állt fenn.

Előrelátását, intelmeit nem nagyon vették komolyan, pedig sok esetben ezek be is következtek, mintha valaki előre megírta volna a forgatókönyvet.

Hosszú hónapok teltek el mire a hivatalok, bankok és még egyéb szervek kiadták a szükséges engedélyeket, közben az idő telt, hátráltatta az építkezés megkezdését, de még az időjárás is kedvezőtlen volt. Hat hétig szinte megállás nélkül szakadt az eső, a sártengerben lehetetlen volt megközelíteni a terepet, ezért várni kellett, mintha minden összeesküdött volna ellenük. Az idő ment, a bankoknál pedig gyűlt a kamat. Steve egyre jobban belebonyolódott a pénzügyekbe. Az otthoni munkáit, a családját is finanszírozni kellett, akikkel egyre kevesebb időt tudott együtt tölteni, és ez az állapot sok vitát, veszekedést szült az amúgy is nehéz természetű Tinával. Helen évekkel később teljesen véletlenül tudta meg, hogy sokszor aludt a kocsijukban kint a garázsban, vacsora nélkül, mert nem volt otthon időben, de egyéb problémák is egyre többször felszínre kerültek. Nem egyszer jelent meg az édesanyjánál kialvatlanul, gyűrötten egy kis reggeliért, kávéért, amit Helen kezdetben nem igazán értett.

A beruházás egyes emberek szemében jónak tűnt, gyorsan híre ment. Komoly összegekkel szálltak be a várható nagy nyereség reményében. Mint utólag kiderült, uzsorakamatra adták a pénzt, amiről Helen semmit sem tudott. Szinte minden megoldandó feladat Steve-re hárult, pedig volt egy társa, akivel együtt diplomáztak, jó barátok voltak, de a közös munka más volt. Ő nagyon lazán kezelte az egészet, szinte semmit nem csinált. Veszíteni valója nem volt, mert pénzt nem fektetett be „csak ott volt”, Steve viszont sokkal kevesebbet az otthoni munkái miatt, mert megbízott a barátjában, ami nagy hiba volt.

Nagy időveszteséggel végre összeállt minden, elindult az építkezés, de az élet, mint egy kegyelemdöfés, tragikusan közbeszólt. Az édesapja egyik percről a másikra agytrombózist kapott, és néhány hetes kórházi kezelés után –, ami agyműtéttel is járt –, karácsony előtt néhány nappal meghalt. Kemény időszakot élt át az egész család, nagy teher szakadt mindenkire, de a legnagyobb Steve-re, függetlenül attól, hogy az édesapja korábban sem folyt bele a munkájába. Helen aggódva figyelte az eseményeket –, már amiről tudott –, mert Steve továbbra is keveset beszélt a dolgaikról. Tinával sem tudott szót érteni, és Karlát, a kislányukat is ritkán látta, pedig lett volna rá lehetőség, de nem rajta múlott.

Az élet, ha nehezen ment tovább, dolgozni kellett mindenkinek, és úgy tűnt, hogy a sok munka segít valamennyire a trauma feldolgozásában. Helen gyakrabban találkozott a menyével, aki egyik alkalommal szemrehányóan megkérdezte.

– Miért kellett ez a nagy építkezés, kinek volt az ötlete? Steve nagyon feszült, alig látjuk!

– Sajnos ezt én is tudom, de nem tehetek semmit. Hidd el, hogy én sem vagyok nyugodt, bár csak meg nem történté tehetném az egészet. Ő és a szülei is abban a hitben voltak, hogy ezt Helen erőltette, ő találta ki az egészet. Mikor ez a vélemény tudomására jutott, nagyon felháborodott, mert ha valaki ellenezte, az ő volt, Eszébe jutott az a hármasban folytatott korábbi beszélgetés, amikor minden áron igyekezett lebeszélni őket, de eredménytelenül. Legszívesebben oda állt volna eléjük és kikérte volna magának, de lemondott róla, mert éppen elég gondja volt.

A hagyaték

Férje halálával sok olyan dolog szakadt a nyakába, amiről fogalma sem volt, és a hagyatéki tárgyalás előtt – amitől több oknál fogva félt –, mindent rendbe kellett tennie. Hogy ez mekkora feladat volt, az csak menetközben derült ki, és nagyon megviselte.

Azt sem tudta, hogy mit hol keressen, és meglepődött, amikor nagy nehezen minden összeállt. Komoly vagyon maradt utána, amit elsősorban erdők és földek képeztek. Nem tudta, hogyan ossza szét a gyerekek között, mert igazságosan és ésszerűen kellett döntenie. Nem mellőzhette és nem is akarta mellőzni a férje egyéjszakás kalandjából született, akkor negyvenes éveiben járó fiát sem. A hagyatéki tárgyalást megelőzően összehívta a gyerekeit. Nagyon feszült volt, mert el kellett mondania azt a titkot, amiről a férje soha nem beszélt nekik és senkinek, érthetetlen módon. Móna, a lánya, tudott féltestvére létezéséről, ami úgy derült ki „véletlenül”, hogy egy barátja azon az egyetemen tanult, ahol a féltestvére is, és egy beszélgetés folytán megemlítette, mert a nevek azonosak voltak.

Egyik nap feldúltan hazaérve megkérdezte az édesanyját:

– Igaz lehet, hogy van egy féltestvérünk?

Helen a váratlan kérdéstől szinte lemerevedett, de választ várt tőle a lánya, ami elől nem térhetett ki.

– Erre csak az édesapád jogosult válaszolni – jelentette ki határozottan.

– Nem-nem, te mondd meg, anya.

Egy-két másodperc gondolkodás után rá jött, hogy nem hazudhat, és kénytelen volt megmondani az igazat, de kérte, hogy ez maradjon köztük, mert nem volt joga többet mondani. Erre egy ügyvéd barátnője hívta fel a figyelmét hónapokkal korábban, amikor teljesen véletlenül ez szóba került. Nem is értette, hogy miért, és miért éppen akkor, de korábban teljesen váratlanul a sógornője hozta szóba.

– Gondoltál már rá, hogy ha esetleg valami történik, hogyan rendezed le az öröklést?

Helen nagyon meglepődött ezen a kérdésen, mert soha nem gondolt rá, arra meg főleg nem, hogy valami történhet, de mégis ösztönösen csak annyit mondott: becsületesen, az biztos.

Steve nem tudott semmit, csak akkor ismerkedtek, meg amikor a hagyaték sorsáról döntöttek. Mint utólag kiderült, egy régi egyetemi bálon Móna együtt táncolt a féltestvérével, de egyikük sem tudta, hogy ki a másik.

– Miért nem mondtátok el, apa, miért hallgatott róla? – tette fel a kérdést Steve jogos szemrehányással.

– Nekem nem volt jogom, de most már kötelességem elrendezni azt, amit az édesapátok nem tett meg. Sok rendezetlen dolgot hagyott hátra, amiket helyre kell tenni – , biztosan ő is így cselekedne – mondta elgondolkodva.

A cég egyértelműen Helen tulajdonába maradt, az az ő „műve” volt. A gyerekei nem tudtak volna mit kezdeni vele, nem is nekik való volt. Móna nevére került a szép belvárosi polgári lakás fele, az édesanyja haszonélvezeti jogával. Steve örökölte az erdőket és egy kis ház fele részét haszonélvezettel, a szülői ház szomszédságában, de komolyan tiltakozott ellene, hogy neki nem kell, a földeket pedig a féltestvérük kapta. Hogy milyen érzéseket váltott ki belőlük a találkozás és az egész esemény, azt nem lehetett tudni, de úgy tűnt, hogy megbékéltek a helyzettel, Helen nagy megkönnyebbülésére.

Füstbe ment terv

– Kitavaszodott, és a több hónapos téli hideg miatt szünetelő építkezés újra elindult, de ezzel együtt a problémák is szaporodtak. A munkaerő, az anyag– és pénzhiány egyre több gondot okozott, de ezekről csak elvétve esett szó. Steve igyekezett azt a látszatot kelteni, hogy megbirkózik az óriási feladattal, szinte egyedül. Tina, a felesége még csak látszólag sem volt partner. Edzőterem, kozmetikus, műkörmös töltötte ki az ideje nagy részét, nem volt munkahelye, de a kislányukra nagyon odafigyelt. Mindentől óvta, alapvető dolgokat nem engedett meg, elkényeztette. Drága ruhákat, cipőket és még sok mindent vásárolt neki, amiket rövid időn belül ki is nőtt. De nemcsak ő, hanem a nagyszülei is elhalmozták. Helen olykor hangot is adott nemtetszésének, de azonnal leintették. Steve apósa, építészmérnök lévén, próbálta követni az eseményeket, voltak észrevételei, javaslatai, de nem tudott mélyebben belefolyni, talán nem is akart. Érthető módon csak a saját apartmanjuk sorsának alakulása lebegett a szemük előtt. Edit, a felesége is nagyon beleélte magát, mint ahogy Tina is. Egymás fölötti két apartmant választottak maguknak még a kezdet kezdetén.

– Ott fogjuk tölteni a nyarakat, együtt leszünk a lányomékkal, és gyönyörű panorámánk lesz – hangoztatták lelkesen.

Az apartman ház építése – aminek az átadását másfél évre tervezték –, nagyon nehézkesen haladt, és már akkor látszott, hogy a határidőket messze nem tudják tartani, ezáltal az értékesítési esélyek is csökkentek. Steve továbbra sem beszélt a részletekről, csak nagy vonalakban tett említést a helyzetükről, ami már így is riasztó volt.

Miután Helen egyedül maradt, nem tervezett semmit a jövőjét illetően, csak dolgozott, kézben tartotta a cégét. Kevés szabadidejét az unokáival töltötte, elsősorban Mona lányaival, akikkel napi kapcsolatban volt. Fuvarozta őket óvodába, bölcsödébe, játszótérre, uszodába, egy-két alkalommal templomba is. Próbálta kitölteni azt az űrt, amit imádott nagyapjuk elvesztése teremtett.

Volt egy kis nyári lakjuk, amit két évvel korábban vettek lerobbant állapotban, fenn a hegyen, az épülő apartman házhoz öt kilométerre, de ez teljesen véletlen volt, mert jóval megelőzte az építkezés tervét. A hétvégeket Helen gyakran ott töltötte, szinte mindég egyedül. Rengeteg munkával építgette, alakította a házat, a kertet, de nem is tudta, hogy igazán minek. Férje meghalt, gyerekei időhiányában csak egy-egy hétvégét töltöttek ott. Megmaradt barátaik sem vállalkoztak rá, hogy meglátogassák. „Hosszú az út”, „messze van”, „nincs időnk” – hangzott a kifogásuk. Nagyon sok energiát fektetett bele, és idővel csaknem rabja lett. Mintha egy más világba csöppent volna. Elfelejtett mindent, csak dolgozott, szinte elásta magát. Fürödni is csak ritkán, az esti órákban autózott le, nem úgy, mint Steve apósáék, akik nap mint nap strandoltak. Amikor megtudták a környék tulajdonosai, hogy mi történt, érdeklődtek, hogy eladná-e. Gondolkodás nélkül nemet mondott, pedig tudta, hogy csak magára számíthat. Utólag jött rá, hogy rosszul döntött, de úgy könyvelte el magában, hogy mindennek megvan a miértje, és meg is lett.

Mona kislányai nyaranta ott töltöttek néhány hetet. Vitte őket strandra, ahol találkozhattak Karlával. Együtt fürödtek, játszottak, csibészkedtek, majszolták a sajátkészítésű finomságokat, amire Karla különösen számított. A három kislány jól megértette egymást, csak sajnos kevés időt tölthettek együtt.

Helen úgy gondolta, hogy amíg bírja, megtartja a kis nyaralót / vityillót vagy inkább menedékházat, de a magányt néha nehezen viselte, annak ellenére, hogy a szomszédai gyakran hívták kávézni, vacsorára, sütögetésre, keresték a társaságát. Egyikőjük meg is jegyezte dicsérően, hogy legyen az pap vagy kőműves, mindenkivel tud beszélgetni. Volt köztük egy tizennégy évvel fiatalabb (de ezt csak Helen tudta) magas, jóképű férfi, aki sok év óta más országban élt, de ott is volt háza, telke, amin elkezdett építkezni. Gyakran megjelent néhány napra, és akaratlanul is követte, hogy mi történik a szomszédságában, mert fentről teljesen rálátott. Szinte minden alkalommal összefutottak, teljesen véletlenül. Ő ezerkétszáz kilométer távolságból, Helen pedig százhetvenről, szinte mindig egyszerre érkeztek, mintha előre megbeszélték volna, és hitetlenkedve kérdezték egymástól, „hogy kerülsz ide éppen most?” Mindketten meglepődtek ezeken a véletleneken, vagy talán nem is volt véletlen. Ki tudja?

Az ottani ismerősei többször mondták, miért nem foglalkozol vele, hiszen a vak is látja, hogy odavan érted, mindig körülötted van.

Nem-nem, családja van – akiket be is mutatott –, más világban él, semmi értelme, csak nagyon jó barátok vagyunk. Ez a barátság évekig megmaradt, és még pár évig a menedékház is.

Búcsú a cégtől

A rászakadt sok tennivaló kitöltötte Helen életét, arra nem is gondolt, hogy esetleg valami változhat, és változott is. A jól menő cégére felfigyelt egy konkurens vállalkozó, akinek tudomására jutott a félévvel korábbi tragédia. Vételi szándéka váratlanul érte, nagyon meglepődött, de alaposan átgondolva, gyerekeivel egyeztetve, akkor nagyon komoly összegért – ami talán több is lehetett volna – eladta. Nem sajnálja, hiszen jól ment. Mit fog ezután csinálni? – kérdezték tőle gyakran.

– Nem! Minden véget ér egyszer, mindennek megvan a miértje, és hogy mit fogok csinálni? Fogalmam sincs, majd az élet megmutatja.

Megszabadult egy nagy tehertől, felelősségtől, de helyébe jött a „magány”. Sok évig tartó, nagyon mozgalmas élete óriásit változott, üres lett minden, cél nélkül tett-vett a lakásban, igyekezett elfoglalni magát, kereste a helyét, amit meg is talált az unokái jóvoltából. Az élet új feladatot adott, amit akarva-akaratlan természetesnek vett és felvállalt. Ő lett a bébiszitterük, és csatasorba állt, mintha az lett volna az új munkája, és igyekezett jól teljesíteni, bár több mindennel nem értett egyet.

Ahogy megvált cégétől, a vételár egy részét ingatlanba fektette, ami nem a legszerencsésebb volt, de többségét különböző bankokban helyezte el úgy, hogy bármikor hozzáférhessen, ha úgy hozza az élet. És hozta is.

Steve gyakrabban megfordult nála, beszélgettek úgy mindenről, de a fő téma az építkezés volt.

Egyik ilyen beszélgetés kapcsán Steve megkérdezte:

– Anya, tudnál kölcsönözni valamennyi pénzt? Írunk egy átvételi elismervényt, hogy legyen nyoma a tartozásomnak.

– Nem fontos – legyintett Helen –, de Steve ragaszkodott hozzá, mert nagy összegről volt szó, amit időben vissza is adott. Akkor még nem tudta, hogy a kölcsönzésnek folytatása lesz. Ők ugyanúgy mentek hétvégeken továbbra is kirándulni, a szomszédos országba vásárolni, amit Tina erőltetett, mondván hogy csak ott érdemes bármit venni.

Az ilyen hétvégék sok pénzbe kerültek, amit Steve-nek egyedül kellett biztosítani, mert Tina továbbra is háztartásbeli volt, de az igényei másra vallottak. Ezt ismerős körökben is sokan megjegyezték, nem éppen pozitívan. A legújabb divat szerint öltözött, és kislányukat is elhalmozta mindennel. Csak cipőből néha 18 pár is várakozott, hogy használják, de idő előtt kinőtte azokat. Ha esett az eső, volt, hogy ki sem szállt a kocsiból, mert nem akarta besározni a cipőjét. Helen nem látott bele az anyagi helyzetükbe és másba sem, de nem volt nyugodt. Steve – bár nem mondta – , pénzügyileg egyre nagyobb bajba került.

Sem a régebbi jól menő cégét, sem pedig az apartman ház építését nem tudta koordinálni. Kezdtek kicsúszni a kezéből a dolgok, aminek komoly anyagi következményei lettek. Egyre többször fordult az édesanyjához – mert csak rá számíthatott –, hogy a pénzügyeit valamennyire rendezni tudja. Helen nem tudott nemet mondani, hiszen volt pénze, de ez a pénz egyre kevesebb lett, a gondok pedig szaporodtak. Néha egy-két elejtett mondattal utalt a helyzetére, de nemcsak ő, hanem a felesége szülei is. Többször tettek fel kérdéseket szinte számon kérően, hogy miért nem alakulnak úgy a dolgok, ahogy kellene. Aggódtak az apartmanjukért, és hát érthető módon a lányukért és az unokájukért, mint ahogy Helen a fiáért és Karláért. Meglepő módon azt is szemére vetették, hogy miért adta el a cégét, ami most megélhetést biztosíthatna nekik.

Ez a kijelentés végképp kiverte a biztosítékot, mert ekkora ostobaságra nem számított, de türtőztette magát, mert semmi értelme nem lett volna a kijelentésükre bármit is mondani. Fogalmuk sem volt, hogy a cége hogyan működött, és ki dolgozott volna benne.

Bár nagyon lassan, de idővel mégis kezdett megvalósulni a tervük, az apartman ház első üteme elkészült, és a családtagok is beköltözhettek. Az értékesítés is beindult, de nem olyan mértékben, ahogy tervezték, mivel az elhúzódó kivitelezés nem jó ajánlólevél volt.

A hatalmas épület következő üteme sem a tervezett tempóban alakult, és ez újabb pénzügyi és értékesítési nehézségeket okozott.

Hihetetlen kérés

Egyik nyári napon Steve felkereste Helent, és egy kicsit félve megkérdezte.

– Anya, tudnál segíteni? Egy hétre muszáj elmennem a családdal Olaszországba, mert Tina ragaszkodik hozzá, utána pedig egy hétig még itthon van sok dolgom. Kellene valaki, aki odafigyel az építkezésre, és én rád gondoltam. Te úgyis gyakran vagy a kis nyaralóban, onnan könnyen meg tudnád oldani, és egy kicsit értesz is hozzá.

Helen nem tudta, mit mondjon, mert ez az abszurd kérés váratlanul érte.

– Hogy juthat ilyen eszedbe, hiszen nem ismerek ott senkit, azt sem tudom, milyen állapotok vannak, nem hiszem, hogy alkalmas lennék rá? – sorolta a kifogásokat.

– Anya! Csak rád számíthatok, ugye megteszed? – hangzott az újabb kérés.

Ahogy tanácstalanul ránézett a fia nyúzott arcára, nagyot sóhajtva, nehezen, de igent mondott. Megbeszélték a részleteket, és két nappal később megjelent az építkezésen, ahol kaotikus állapotok fogadták. Építőanyagok megbontott csomagolásokban szétszáradva, összetörve, elázva, sokmilliós értékben hevertek mindenhol, még az is vitt belőle, aki nem akart. Befejezetlen burkolások, félig felszerelt fürdőszobák, lógó kilincsek, rengeteg kisebb-nagyobb hiba, és szemét kívül-belül mindenütt. Ordított a nemtörődömség.

A döbbenetes terepszemle után magához térve, ösztönösen összehívta a munkásokat és bemutatkozott.

– Tudtuk, hogy jön, a fia jelezte – szólalt meg egyikük.

Átbeszélték a legégetőbb feladatokat, és nagyon határozottan intézkedett, amitől meglepő módon tekintélye lett. Ezen ő csodálkozott a legjobban.

A megbeszélés végén az előzőleg felszólaló munkás kicsit tétovázva, szinte szemrehányóan, ismét megszólalt.

– Hol volt maga eddig, miért nem segített a fiának? A társa semmit nem csinál, órákig a portán ül, kávézik, beszélget és hazudozik, semmit nem intéz.

Ez a számonkérés szíven ütötte Helent, alig bírt megszólalni.

– Nem engedte, nem tehettem semmit – mondta szinte szégyenkezve, de jól esett neki a munkások együttérzése. Onnantól kezdve mindent meg tudtak beszélni, és valahogy kezdett összerázódni a munka.

Az a két hét nagyon kemény időszak volt. Reggel hétkor már az építkezésen volt, és este nyolc előtt nemigen hagyta el. Tárgyalt a munkásokkal, kertészekkel, naponta többször megmászta a többsoros, háromemeletnyi lépcsőket, mert a liftek, még egy kivételtől eltekintve, nem működtek. Emiatt volt is nézeteltérése az egyik dr. Senki lakóval, aki bunkó módon reklamált. Legszívesebben ugyanolyan stílusban vagy még barátságtalanabbul vágott volna vissza, de nem tette, csak nyelt egy nagyot és ment tovább. Nem bukhatott ki, erősnek kellett lennie, és főleg szavahihetőnek minden tekintetben. Néha engedett magának egy kis pihenést, hogy jobban bírja a strapát. Beült a kocsijába, ami az udvaron egy nagy fa árnyékában állt, és ha vitt magával, akkor ki tudta húzni a napot egy-két szendviccsel, gyümölccsel, vagy vett magának valamit. Időnként bekopogott Tinához, reménykedve, hogy találkozhat az unokájával, de ez nem jött össze. Ők minden idejüket a nyaralás után is a strandon töltötték, Helen pedig csak messziről nézte a hűsítő vizet.

Missziója – mert ő csak ő így nevezte –, vége felé közeledve ismét tett egy kísérletet a találkozásra, de bár ne tette volna. Csöngetésére Tina, mint egy fúria, kivágta az ajtót és hangos durva kifejezésekkel szidta Steve-et. Helen bénultan állt az ajtóban, szóhoz sem tudott jutni, csak az unokáját nézte, aki Tina mögött állva hallgatta végig a szóáradatot, miközben többször találkozott a tekintetük.

Miután becsapódott az ajtajuk, nem volt értelme tovább ott maradni. Nagyon lassan lement a kocsijához, bekapcsolta a rádiót, és próbált nem gondolni a történtekre, de nem sikerült. Egymás után kattantak be az utóbbi hetek, hónapok eseményei. A rengeteg pénz, amit segítségként adott az építkezéshez, idejét, energiáját nem kímélve dolgozott értük. Nem várt köszönetet semmiért, mert Tinától ez nagyon távol állt, de egy pohár vizet vagy egy kedves szót szívesen fogadott volna. Régen sírt, de most kitört belőle, szinte fuldoklott. Az édesanyja valamikori intelme jutott eszébe: ha fáj valami, sírd ki magadból, utána jobban leszel. Lassan kezdett megnyugodni. A kerti csapnál megmosta a sírástól felduzzadt szemeit, rendbe szedte magát, elővette a nem éppen divatos napszemüvegét, kihúzta magát és ment tovább. Néha rátévedt a tekintete a fürdőzőkre, a strandra, ahol folyt a gondtalan élet, de ebben Helennek nem lehetett része, pedig néha szeretett volna megmártózni.