Elena Honoria

Szívembe zárva

Szívembe zárva

Copyright © 2024 Elena Honoria

© Elena Honoria 2024

© Mind Könyvek

www.honoria.hu

Borító:

Chris Covers

Szerkesztés és korrektúra: Tiszlavicz Mária

E-könyv előkészítés: Mind Könyvek

Minden jog fenntartva.

A könyvből a jogtulajdonos engedélye nélkül sem részleteket, sem az egész könyvet semmilyen formában nem lehet sokszorosítani, másolni, terjeszteni. Ideértve az elektronikus vagy mechanikus módon, a nyilvános előadást, a hangoskönyvet, a televízió- és rádióadást, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, információrögzítés vagy az átdolgozás bármely formáját az 1999. évi LXXVI. szerzői jogról szóló törvény alapján.

EPUB ISBN 978-615-02-1444-3

MOBI ISBN 978-615-02-1445-0

Robertnek és Kincseimnek

Prológus

Darina

A következő három hétben, életemben először én felügyelem a galériát. Alan, a tulajdonos a messzi Zanzibáron nyaral.

Nem mintha segítségre szorulnék. Sőt, minden elvégzendő feladat meg tudnivaló a kiállított festményekről és a fotókról a kisujjamban van.

Az üvegen túli világot pásztázom, borzalmasan unom magam. Annak ellenére, hogy már bőven benne járunk a tavaszban, itt az angliai Broadstairsben még várni kell a turistaszezonra.

Fújok egyet, és a teakonyha felé veszem az irányt egy újabb kávéért. Még dél sincs, de már hármat magamba döntöttem.

Ekkor szólal meg a bejárat feletti csengő. Érdeklődve a hang irányába fordulok, hogy köszöntsem megmentőmet, bárki legyen is az.

– Üdv… üdvözlöm! – krákogom döbbenten, miközben megigézve bámulom a legtökéletesebb férfit, akit valaha láttam. Magas, izmos termet, széles váll, rövidre nyírt, barna haj, borostás arc, szép ívű száj és olyan csokoládéárnyalatú szemek, amitől még a térdem is remegni kezd.

Laza mozdulattal becsukja az ajtót, és a legtermészetesebb nyugalommal, mégis áthatóan végigmér. Mosolyától minden porcikám cseppfolyóssá válik.

– Minden rendben? – kérdi vigyorogva, és beljebb lép.

– Ööö… igen. Csak nem számítottam senkire, annyira holt szezon van még, alig akad látogatónk – magyarázom. Hajamat idegesen a fülem mögé tűröm, de hullámos tincseim megmakacsolják magukat, és folyton visszahullanak az arcomba, így kénytelen vagyok abbahagyni a mozdulatsort. Esetlennek érzem magam. – Mi szél hozta erre? – sóhajtok fel még mindig egyhelyben topogva, zavarom nem enyhül.

– Alexander Graham vagyok, szabadúszó fotós – nyújt kezet.

Amint ujjaim a tenyerébe csúsznak, elönt a forróság, annak ellenére, hogy a helyiségben normál hőmérséklet uralkodik. Gyorsan elrántom a karom.

– Darina Evenson – motyogom, majd hátrébb lépek, hogy növeljem a kettőnk közötti távolságot.

– Néhány képet hoztam Alan Smithnek. Azt kérte, hogy még a turistaszezon előtt szállítsam le őket, ezzel is felfrissítve a kínálatot. – Elfordítja rólam a tekintetét, és a galériában kiakasztott képeket kezdi tanulmányozni.

A faltól falig érő ablakokon ömlik be a fény, természetes megvilágításba vonva a halványsárga színű falakon lógó képeket.

Nyerek egy kis időt, hogy ráncba szedjem magam és megkönnyebbüljek.

– Áruljuk a maga fotóit? Sosem hallottam önről, pedig az összes művészt ismerem, akivel kapcsolatban állunk – kérdem most már sokkal magabiztosabban.

– Pár hete állapodtam meg Mr. Smithszel, hogy elhozom néhány munkámat. – Hátratett kézzel sétál egyik kiállított darabtól a másikig. Láthatóan teljesen elveszik a részletekben, én meg örömmel nyugtázom, hogy visszanyertem a normális állapotom.

– Alan nem említette, hogy jönni fog. Ő most szabadságon van, csak két hét múlva érkezik vissza. De írok neki a kéréséről és lebonyolítom én a fotók átvételét, legalább nem fáradt ide feleslegesen – ajánlom fel készségesen. Képzeletben kezet rázok magammal, hogy mennyire profin kezelem a helyzetet.

– Erre semmi szükség! Megvárom, amíg visszatér. Szólhattam volna, hogy jövök, de eszembe sem jutott megkérdezni tőle, hogy itt lesz-e.

– Mivel én vagyok a helyettese, mindenre van jogköröm. Higgye el, én is tökéletesen meg tudom oldani a helyzetet nélküle is. – Megbántottság csendül a hangomban, de igyekszem elnyomni és előveszem a szokásos üzleti mosolyom. Nem értem magam, más körülmények között nem érdekel, hogy az ügyfél vagy egy alkotó Alanhez ragaszkodik. Most viszont szíven üt a visszautasítás.

– Ne értsen félre, ez nem maga ellen szól. Elnézést, ha megbántottam, de vannak dolgok, amiket személyesen Mr. Smithszel kell megbeszélnem, ennyi az egész! – fordul felém Mr. Graham, és engesztelően rám mosolyog. Hihetetlenül vonzó, és van benne valami ismerős.

– Találkoztunk már? – A szavak önkéntelenül tolulnak a számra.

– Sok dolga van? Arra gondoltam, meghívom egy kávéra, közben mesélhetne a galériáról és a munkájáról. – Szándékosan figyelmen kívül hagyja a kérdésem, de az ellenállhatatlan mosoly, amit újra rám villant eltereli a figyelmem, és nem foglalkozom tovább azzal, hogy láttam-e már valaha.

Jól értettem, hogy randira hív?

– Négyig itt kell lennem, ma teljesen én tartom a frontot. Hetente kétszer jön egy kisegítő diák, de ő tegnap volt, szóval ma muszáj maradnom – hebegek össze-vissza. Kezd idegesíteni a viselkedésem, ez egyáltalán nem jellemző rám.

– Akkor négyre visszajövök. Addig sétálok és fotózok. Nagyon hangulatos ez a hely.

– Re… rendben, van egy olasz kávézó, innen nem messze. A legfinomabb kapucsínót ott készítik – dadogom továbbra is esetlenül.

Nem várja senki haza? – kattognak bennem a kérdések. Elönt a csalódottság, hogy esetleg lehet valakije. Megrázom magam, végül is mi közöm hozzá, hogy foglalt-e vagy sem? Ő a munkámhoz tartozik, és szimplán udvariasságból fogadtam el az ajánlatát. A galériában fog kiállítani, így nem árt jobban megismernem – győzködöm magam.

– Akkor ezt megbeszéltük. Hamarosan látjuk egymást, Darina! – Olyan finoman ejti ki a nevem, hogy beleremegek. Még sosem hallottam senki szájából ennyire izgatóan.

Mire kinyögnék egy köszönésfélét, már el is tűnik a szemem elől. Némán a zárt ajtóra meredek, és próbálom összekaparni magam. Ez a férfi eszméletlen, a puszta jelenlétével kifordított önmagamból.

Hangosan kifújom a levegőt, izmaim elernyednek, most tűnik fel, hogy egész eddig mindenem görcsbe merevedett.

– Huh, le vagyok nyűgözve – sóhajtok, majd visszahanyatlok a gépem elé. A negyedik kávét elnapolom. Inkább az olasz kávézóra tartogatom a koffeinlöketet. Így is eléggé felpörögtem.

1.

Két évvel később

Költözésem Chicagóba nem úgy alakul, ahogy reméltem. Hiába kerülök több ezer kilométerre Angliától, az emlékeim ugyanúgy kísértenek, mint Broadstairsben. Mindenről Ő jut eszembe. Bármerre nézek vagy bármit csinálok, az együtt töltött pillanatok úgy rontanak rám, mint a hívatlan vendégek. Aztán addig gyötörnek, amíg el nem szívják belőlem az energiát. A végén már mozdulni sem tudok, és összegömbölyödve nyüszítek az elsötétített szobában.

Ráadásul az altatókat sem tudom letenni. Érkezésem óta többször nekifutottam, hogy elhagyjam a gyógyszereket, de egy-két szenvedéssel teli éjszaka után mindig kénytelen vagyok visszatérni hozzájuk.

Összefolynak a napok, és a hetek. A sokadik kiborulásom után Amara, a barátnőm határozottan, de kedvesen rám parancsol, hogy kérjek segítséget egy arra alkalmas személytől, mert ez így nem mehet tovább. Retteg attól, hogy valami nagy baj történik velem.

– Nézz magadra, csont és bőr vagy. Könyörgöm, szedd össze magad! – Megsimogatja az arcomat, mire én csak bágyadtan bólintok egyet. Hosszan egymás szemébe nézünk, zöld szeméből süt az aggodalom. Világosbarna haja kiemeli csinos vonásait, amin most elmélyülnek a ráncok, ahogy gondterhelten összehúzza a homlokát.

Tudom, hogy igaza van. Ez a megrekedt, depresszív állapot egyre mélyebbre húz. Meg kell tanulnom nélküle élni. Ő már nem fog visszatérni hozzám, valaki máshoz tartozik. El kell végre engednem.

Fáradtan felsóhajtok, majd elindulok az előszoba felé.

– Hova mész?

Megtorpanok, majd barátnőm felé fordulok:

– Muszáj kiszellőztetnem a fejem. Hamarosan visszajövök – Próbálok mosolyt erőltetni az arcomra, de egy béna grimasznál többre nem futja. Amara szóra nyitja a száját, de én megelőzöm: – Kérlek, ne! Nem lesz baj, de most egyedül kell lennem.

Látom rajta a bizonytalanságot, elengedjen-e. Tudom, nem akarja, hogy magamban kószáljak. Jót akar, efelől semmi kétségem, de figyelmen kívül hagyom az ellenkezését.

A legjobb barátnők vagyunk, amióta az eszemet tudom. Együtt nőttünk fel. Egészen az érettségiig elválaszthatatlanok voltunk. Aztán ő ideköltözött Chicagóba, az egyetemet már itt végezte, én meg Angliában maradtam. Ennek ellenére a nagy távolság sosem vert éket közénk. A bensőséges kapcsolat máig megmaradt, mindig számíthatunk egymásra.

***

A naptár szerint beköszöntött a tavasz, de olyan fogvacogtató hideg van, hogy még a csontjaim is beleremegnek. Fázósan húzom össze magam, de nem engedek a tervemből, hogy az utcákat járjam. Elég volt a bezártságból, nem bírom már elviselni, hogy a négy fal között tengetem az életem.

Órákig céltalanul bolyongok, lábam már sajog a sok gyaloglástól, de elmém végre kitisztul, és egy hangyányival jobban is érzem magam. Viszont minden porcikám reszket a hidegtől, így az utca túloldalán magasodó pláza bejárata felé veszem az irányt.

A hirtelen tömeg, ami körülvesz belépésemkor, szabályosan fojtogatni kezd. Sietősen a mozgólépcsők felé indulok, a legfelső emeletet veszem célba. Itt már jóval barátságosabb közeg fogad – néhányan lézengenek csak a folyósokón.

Már éppen megfogalmazódik bennem az ötlet, hogy beülök valahová meginni egy kávét, amikor az egyik üzlet kirakata magára vonja a figyelmemet.

Hatalmas plakátokon Tibet gyönyörű hegyei és életképei tárulnak elém. Az ott élő emberek, szerzetesek sugározzák magukból a nyugalmat és a bölcsességet. Azt kívánom, bárcsak én is ott lehetnék velük. Önkéntelenül mosolyra húzódik a szám, miközben egyre közelebb araszolok az üveghez. Annyira belemerülök a fotók tanulmányozásba, hogy az orrom súrolja a fényes felületet.

Ekkor tudatosul bennem, hogy egy klinika bejáratánál állok. A plakátok szerint minden lelki fájdalomra, belső feszültségre találni megoldást Dr. Loden rendelőjében, amely teljesen a tibeti gyógyászatra épül.

Izgatottan az ajkamba harapok, miközben végigolvasom a professzor gyógyító technikájáról a rövidebb ismertetőt. Teljesen magába szív ez az újfajta felismerés. Talán itt tudnak rajtam segíteni. Az izgalomtól majd kiugrik a szívem, ahogy nagy lendülettel belépek a rendelőbe.

Kedves hölgy fogad a recepciós pultnál. Még akkor is végtelenül türelmes és segítőkész, amikor tucatnyi kérdést teszek fel a professzorról, a gyógymódokról és azok hatásairól.

Végül széles mosollyal az arcomon és elégedetten távozom. Egy fehér kártyát szorongatok a kezemben. Beülök az egyik kávézóba, megpecsételve az új életem felé tett első lépést.

2.

– Biztos, hogy ezt akarod? Mert nem pont erre gondoltam, amikor felhoztam neked, hogy segítségre szorulsz – teszi fel Amara vagy századszorra a kérdést, miközben mérgezett egér módjára fel-alá járkál körülöttem.

Legszívesebben elküldeném a fenébe, annyira idegesít ez az „én jobban tudom nálad, hogy neked mi a jó” hozzáállása. Egy pillanatra elfog az érzés, hogy kár volt beavatnom a tervembe. Tudom, hogy aggódik, de az erőm fogytán, muszáj kijönnöm a gödörből, különben végem.

Elgyötört arcom látva megáll és aprólékosan végigmér. Részvét csillan a szemében.

– Igen, ezt akarom, és nem tudsz lebeszélni róla – fortyanok fel. – Nem azért mondtam ezt el, hogy megakadályozz, hanem, hogy támogass!

– Én meg aggódom érted, és nem hiszem, hogy egy kuruzsló majd megoldja a problémádat – fúj egyet mérgesen Amara, majd letérdel elém, hogy a szemünk egy vonalba kerüljön. Zavarba ejt a kutakodó tekintete, ezért elfordítom a fejem és a dívány karfáját kezdem bámulni.

– A professzor nem kuruzsló, hanem elismert szaktekintély. Évekig élt Tibetben, hogy olyan eljárásokat fedezzen fel, amivel más szintre helyezheti a gyógyítást, nemcsak a test fizikai állapotában, hanem elsősorban lelki síkon. Kutatásai mind arra vezethetők vissza, hogy minden baj a lelkünkből indul. Engem pedig nem testileg kell meggyógyítani, hanem lelkileg – húzom el a szám, mire égnek emeli a tekintetét.

– Miért hagyod magad befolyásolni egy ilyen sámán által? Keress egy nagy tapasztalatokkal rendelkező pszichológust, azok is erre szakosodtak, és legalább a realitások talaján állnak.

– Cseszd meg, Amara! – kiáltok fel és hatalmasat csapok a kanapéra. – Fogadd már el, hogy nekem most ez a legjobb választás! A professzor elmélete győzött meg, máshoz nem akarok menni. Amióta rátaláltam, számtalan cikket, riportot, videóanyagot böngésztem át. Ezek alapján, pedig őt gondolom a legalkalmasabbnak, hogy jobbá és élhetőbbé tegye a mindennapjaimat! – Az arcom a kezembe temetem.

Fáj mindenem, újra érzem a heves görcsöket, amik a szívem tájékáról indulnak, hogy aztán annyira belém marjanak és szaggassanak, hogy a végén napokig lábra sem tudok állni.

– Élni akarok, de így nem tudok. Mindenhol Őt látom, vele kelek, vele fekszem. Megőrülök, ha ez így megy tovább. Soha többé nem jön vissza, ezt te is tudod! Akkor miért ne próbáljak könnyíteni azon a poklon, amiben élek? – ordítom. Amara összerezzen, majd szorosan magához ölel.

– Sss, nyugodj meg! Tudom, hogy borzalmas állapotban vagy. Látom, hogy napról napra jobban maga alá gyűr a depresszió – suttogja.

Elszégyellem magam a kirohanásomért, nem érdemelte meg, hogy kiabáljak vele.

– Nem maradhatok a nyakadon örökre. El kéne már költöznöm, munkát kellene találnom, új életet kellene kezdenem – zihálok elkeseredetten.

– Addig maradsz, amíg akarsz, nincs határidőhöz kötve. – Szavai simogatják a lelkem, kicsit megnyugszom.

– Tudom és hálás is vagyok érte. – Hátrébb húzódok és ránézek. Könnyek égetik a szemem, ő pedig megérinti az arcomat. Némán könyörgök neki, hogy értsen meg, mire hangosan kifújja a levegőt.

– Ha azt látom, hogy jobban leszel a professzor mágiájától, akkor megígérem, nem piszkállak vele többet. – A megkönnyebbüléstől nagyot dobban a szívem, bágyadtan rá mosolygok, mire ő figyelmeztetően felemeli a kezét. – De ha semmi sem változik, akkor én kutatom fel az Államok legjobb agyturkászát.

– Áll az alku! – bólintok megkönnyebbülten.

***

Örökkévalóságnak éreztem az elmúlt két napot. Dr. Loden rendelőjében tett látogatásom óta csak azon kattogok, mi fog velem történni, hogy fogok reagálni a professzor kezelésére.

Amikor végre eljön az én időm, ugyanaz a hölgy fogad, mint akivel a múltkor is találkoztam. Mosolyogva köszönt, a bejelentkezés gyorsan lezajlik.

Miután mindennel végzünk, egy hangulatos szobába kísér, ahol megkér, hogy helyezzem magam kényelemebe, hamarosan a doktor úr is megérkezik. Mielőtt kimenne, bátorítóan megszorítja a karom, amitől jóleső borzongás fut végig rajtam. Amint magamra hagy, kíváncsian körbenézek.

A szoba menyugtató, melegszínű árnyalatban játszik. A padló márvány, a falakat és ablakokat mélybordó damaszt drapéria borítja. A lámpatestek gyertyaként világítanak, pedig mindegyik modern izzókkal van felszerelve. Egy hatalmas kanapé uralja a teret, vele szemben egy nagy karfájú fotel kapott helyet. Ezen kívül csak egy kis asztal áll a sarokban.

Bátortalanul a kanapéra ülök, hátamat a támlának döntöm, lábamat egymáson keresztbe teszem.

– Üdvözlöm, Miss Evenson!

Összerezzenek a kellemes bariton hallatán. Dr. Loden olyan hangtalanul lépett a szobába, hogy fel sem tűnt.

– Jó… jó napot kívánok, professzor! – dadogom zavartan, és gyorsan felpattanok. A doktor barátságosan megszorítja a felé nyújtott kezem, majd kedvesen a díványra mutat. Visszarogyok a kanapéra, ő pedig a velem szemben lévő fotelban foglal helyet.

– Nos, Miss Evenson, először is néhány kérdést fogok feltenni az állapotával kapcsolatban. Kérem, minden részletre kiterjedően válaszoljon. Ha ezzel megvagyunk, akkor tudom felvázolni a kezelési tervet.

Bólintok, kezemet ökölbe szorítom a rám törő izgalomtól.

– Látom, kicsit feszült, de semmi baj, biztosíthatom róla, hogy mire végzünk, teljesen ellazul!

Bátorító mosolyától jobban kezdem érzni magam, nagyot sóhajtok.