L. Stipkovits Erika

Mi, együtt

Családi kapcsolataink pszichológiája

részlet

© L. Stipkovits Erika, 2021

Illusztráció © Pásti-Kovács Nóra, 2021
Borítóterv © Tabák Miklós, 2021

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Árkos Eszter

ISBN 978 963 565 191 7

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Budapest, 2021

Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Ajánlom a habozóknak, akik még nem döntötték el, kérjenek-e segítséget. A határozottaknak, akik tudják, hogy változni és változtatni szeretnének, együtt tenni kapcsolataikért. A krízisben lévőknek, akik a veszélyből esélyt akarnak kovácsolni. Az érdeklődőknek, akik kíváncsiak egy pszichoterapeuta válaszaira, és mindazoknak, akiknek megválaszolatlan kérdései vannak.

…Az ember akkor lesz ember,
ha átvilágítja mélyéig önmagát,
s a benső világosságból
környezetére sugarat bocsát.1
Weöres Sándor: Protohomo

Előszó

„A boldogság művészetének több összetevője van. […] a dolog azzal kezdődik, hogy először megértjük, melyek is a legigazabb forrásai, és életünk prioritásait úgy szabályozzuk be, hogy ezeknek a forrásoknak kulcsszerepük legyen.”2

Ha beírjuk bármelyik internetes keresőbe a „boldogság titka” kifejezést, egy pillanat alatt több ezer találatot kapunk. Elég csak néhányat átböngésznünk ahhoz, hogy lássuk, ahány boldogság-fogalom, annyi boldogságrecept. Van olyan oldal, ahol a pozitív pszichológia eredményeiről kaphatunk megbízható információkat, egy másikon bölcs idézeteket találunk, s akad nem egy, ahol önjelölt guruk kínálják szolgáltatásaikat, s ígérik, hogy (természetesen a megfelelő díjazás ellenében, akár online is) megosztják velünk a titkot, amelyet azután tíz-tizenkét lépésben mi is megvalósíthatunk. Olyan oldalakat is találunk, amelyek szerint a boldogság „kellékei” a szeretet, a bölcsesség, az empátia, az öröm vagy éppen a motiváltság, s vég nélkül sorolhatnánk. Megint mások pedig azt ajánlják, írjunk – ma oly divatos – bakancslistát, s mire kipipáltuk az összes tételt, biztosan elmondhatjuk, elértük a vágyott boldogságot. Nem csoda, ha a kíváncsi olvasó a keresés végén tanácstalannak érzi magát.

Igény van tehát a jobb életre, a boldogságra, kérdés azonban, mit értünk e fogalmak alatt, és hogyan, milyen módszerrel próbáljuk elérni a célt. A különböző internetes oldalak és szolgáltatások mellett reneszánszukat élik az önsegítő szándékú könyvek is, amelyek közül nem egy igazán jó minőségű, szakmailag megalapozott. Mégis sokszor előfordul, hogy az olvasó nem kevés csalódással, de még több önváddal és lelkiismeret-furdalással teszi le az ilyen (egyébként segítő szándékkal írt) műveket. Hiszen kínálja a módszert, amely kivitelezhető. Végig is csináltam, és mégsem érzem, hogy elégedettebb, boldogabb lennék, nem látok változást a kapcsolataimban, a problémáim is ugyanazok. Akkor biztosan bennem van a hiba…

Mégis, azt hiszem, nem vagyok túl optimista, ha úgy gondolom, a jelenség mögött az áll, hogy napjainkban egyre többen érzik, a mindennapi rutinon, a munkán, a pénzkeresésen, az anyagi javak biztosításán túl van valami más, ami szükséges ahhoz, hogy – ha „boldogan” nem is, de – elégedetten élhessünk. Az elmúlt másfél-két év történései, a pandémiás időszak, s a bizonytalanság, amit magával hozott, sokakat ráébresztettek arra, hogy mindannyiunknak szükségünk van egy biztos pontra, egy védőhálóra, amely megtart a nehéz helyzetekben. S talán egyre többen vannak, akik átfogalmazták magukban, amit korábban az értékekről és a boldogságról gondoltak.

A terápiás munkám során szerzett tapasztalataim, az olvasóimtól és az előadásaim hallgatóitól kapott kérdések, e-mailek és levelek is megerősítik, hogy egyre többen vannak azok, akik belülről fakadó bölcsességgel érzik, hogy a biztos pont, a védőháló közelebb van, mint gondolnánk: önmagunkban és kapcsolatainkban.

Ám azt is tudom, hogy sokszor sajnos önmagunkat sem ismerjük, s kapcsolatainkat sem becsüljük meg eléggé. Jellemzően mindig többek, jobbak, szebbek, gazdagabbak, elismertebbek szeretnénk lenni, mint amilyenek éppen vagyunk, a mércét mások elvárásaihoz vagy a média által sugallt tökéletességképhez állítva be. Kapcsolataink létezését pedig magától értetődőnek, adottnak vesszük, s sokszor csak egy-egy szerettünk, barátunk elvesztése nyitja rá a szemünket arra, milyen kincsekkel körülvéve élünk. Előfordul az is, hogy fel- és elismerjük ugyan, mi van a birtokunkban, ám úgy gondoljuk, kapcsolataink (és bennük mi magunk) nem jobbíthatók, nem fejleszthetők. Vagy azért, mert – tévesen, de érthető módon, elkerülendő az őszinte szembenézést és a fájó érzéseket – tökéletesnek, vagy éppen ellenkezőleg, javíthatatlanul rossznak ítéljük azokat. S a fogyasztói társadalom szokásainak megfelelően a csere mint megoldás bármikor a rendelkezésünkre áll. Holott nem is tévedhetnénk nagyobbat.

Meggyőződésem, hogy az életünk során összegyűjthető legnagyobb értékeink a kapcsolataink. A vágy, hogy közösséghez, valakihez, valakikhez tartozzunk, hogy mások elfogadjanak és szeressenek, génjeinkben kódolt, ösztönös késztetés. Olyan alapvető szükséglet, amelyet tárgyakkal, anyagiakkal, szórakozással, pótszerekkel nem elégíthetünk ki. Egyedül önmagunk és az emberi kapcsolataink (legyenek bár születésünktől adottak, mint például kapcsolatunk a szüleinkkel, családunkkal vagy testvéreinkkel, vagy olyanok, amelyeket magunk választunk és alakítunk életünk során, mint a baráti és párkapcsolataink) megismerésével, értékelésével és fejlesztésével élhetünk teljes életet. A teljes élet – a tévhittel ellentétben – nem jelent egyben problémamentes életet, folytonos elégedettséget és állandó örömérzést. Jelenti viszont azt, hogy tudjuk, kik vagyunk, mik az értékeink, céljaink, és kik azok, akikre életünk során számíthatunk. Hiszem, hogy ez a tudás nyújt igazi biztonságot a mindennapokban.

Eddigi köteteimmel is az volt a célom, hogy segítsek olvasóimnak, hogy önmaguk és a hozzájuk közel állók megismerésén és elfogadásán keresztül igazabb, teljesebb életet éljenek. Úgy gondolom, a változás, változtatás igénye az első lépés az elégedettebb, teljesebb élet felé vezető úton. Jó, ha tudjuk azonban, hogy ez az út hosszú, és bizony nem könnyű. Ahogyan életünk nem az anyagi dolgoktól, tárgyaktól, nagyobb háztól, drágább autótól, jobban fizető állástól lesz teljes, ugyanúgy nem pusztán a technikák, módszerek révén érhetjük el az elégedettséget, a boldogságot. Időhiányos világunkban különösen nehéz lehet elegendő alkalmat találni az önismereti munkára, azaz érzéseink, valós igényeink, érzelmi hiányaink, fájó vagy elfogadhatatlannak tartott érzelmeink, tulajdonságaink és motivációink megismerésére, majd elfogadására. S néha ugyancsak nehéz elegendő minőségi időt együtt tölteni szeretteinkkel: párunkkal, gyerekeinkkel, szüleinkkel, barátainkkal, a hozzánk közel állókkal.

Természetesen tudom, hogy sokan vannak, akik keresik az önfejlesztés lehetőségeit, de ennek éppen az idő hiánya szab határt. Egy páciensem ezt így fogalmazta meg: „Én már csak a szabadságom alatt olvasok. Ha év közben belekezdek egy könyvbe, sokszor egy-két hét múlva tudom újra elővenni, addigra meg már elfelejtem, miről is olvastam tulajdonképpen… Vagy este, de akkor rendszerint belealszom.” Munkám során sokszor találkozom olyanokkal is, akik még nem kívánnak mélyebb önismeretbe kezdeni, csupán egy-egy problémás élethelyzetre, konfliktusra keresnek megoldást, tesznek fel – olykor szkeptikus, ám jogos – kérdéseket. Ez az igény megerősített abban, hogy egy kötetbe gyűjtve adjak közre néhányat az olvasóim, hallgatóim és pácienseim által feltett számtalan kérdés közül, s ezekre korábbi hat könyvemből vett gondolatok, idézetek segítségével igyekezzek rövid, ám elgondolkodtató választ adni.

Korábbi köteteimben sorra vettem meghatározó kapcsolatainkat, így írtam két kötetet a párkapcsolatokról, majd a szüleinkhez, testvéreinkhez, nagyszüleinkhez, gyerekeinkhez fűződő viszonyunkról, s külön kötetet szenteltem a kamaszkornak. Sokaknál láttam, hogy a megjelent hat kötetemben aláhúzogatták, kijegyzetelték a legfontosabb gondolatokat, s felvetették, hogy szívesen olvasnának egy „füveskönyvet” a családi kapcsolatokról. Ezt az igényt kapcsoltam össze az elmúlt években kapott leggyakoribb kérdésekkel, felvetésekkel, hogy segítsem csökkenteni a bizonytalanságot és erősíteni legfőbb kincseinket, a családi kapcsolatainkat.

Jó, ha tudjuk, nincsenek gyorsan, egy-két lépésben, néhány nap alatt kivitelezhető hatékony megoldások, technikák. Hiszen a kapcsolataink túl színesek, összetettek és bonyolultak – ahogy mi magunk is azok vagyunk –, hogy varázsmódszerekkel fejleszthetők, jobbíthatók lennének, és problémáink, tüneteink sem órák, hanem évek, évtizedek alatt alakulnak ki. Ezzel a könyvvel sem azt kívánom sugallni, hogy én tudom a boldogság titkos receptjét. Pácienseim, olvasóim gyakori kérdéseit, problémafelvetéseit életünk és kapcsolataink ívére fűztem fel, így a szüleinkhez, majd párunkhoz, gyerekeinkhez, testvéreinkhez fűződő viszonyra vonatkozó kérdéseket, felvetéseket vettem sorra, hogy a kötet záró fejezetében az önismerettel, pszichoterápiával kapcsolatos kérdésekre választ adó idézetekkel érkezzünk meg önmagunkhoz.

Bízom abban, hogy a kérdéseket olvasgatva – akár sorban haladva, akár az Olvasót legjobban érdeklő, konkrét problémákra választ keresve, vagy esténként, elalvás előtti kikapcsolódásként egy-egy kiválasztott gondolatot emésztgetve – mindenki megtalálja majd a segítséget nyújtó választ saját élethelyzetére, nehézségére, és az esszenciának szánt idézetek üzenetén elgondolkodva, saját életére fordítja. Ha pedig egy Olvasómat valamely téma komplexebben érdekli, akkor segítségül hívhatja az e kérdéssel foglalkozó, eredeti könyvemet, s fellapozza a témát érintő fejezet eseteit, példáit, gyakorlatait és további gondolatait.

E kötet előszavát azzal kezdtem, hogy megemlítettem a boldogság titkának keresését. S hogy szerintem mi a boldogság titka? Nos, a könyv alapgondolatához híven, szeretnék egy saját idézettel válaszolni:

„Magunk döntjük el, hogy az egyre újabb (és sokszor kétes) értékrendek közül mit fogadunk el, és mit nem, mit tudunk megfeleltetni legbensőbb énünkkel, és mi az, ami idegen tőlünk. Így magunk teremtjük valóságainkat (beleértve azt is, mit élünk meg stresszként), céljainkat, mi határozzuk meg, hogy számunkra mit jelent a boldogság.”3

A szüleim…

A gyerekkor szűrője

Igen, elismerem, hogy talán túl indulatos vagyok. Pont ezért is kértem már többször segítséget, de attól csak még indulatosabb lettem, amikor az összes pszichológus egy idő után a gyerekkoromról meg a szüleimről kérdezgetett. Közben csak annyi a problémám, hogy mindig rosszkor durran el az agyam, vagy ha visszafogom magam, iszonyú feszült leszek. Ez MOST van, a gyerekkoromat hagyjuk. Mégis, újra és újra ezzel jönnek! Ejtsük végre a témát! Különben is, alig emlékszem a gyerekkoromra, amire meg igen, arra jobb lenne nem is emlékezni. Igen, naná, hogy ideges vagyok! Hát már megint a gyerekkoromnál tartunk!

Többen gondolhatják: minek a gyerekkorunkkal foglalkozni, folyton a múlton rágódni? Épp elég bajunk van a jelenben! Ezt senki nem vitatja, ám tudnunk kell, hogy a jelen konfliktusait mindig a gyerekkor szűrőjén keresztül éljük át: az itt és most felmerülő legnagyobb gondjainkat a gyerekkorban sérült önértékelésünk okozza. Problémáink csak tünetek, és leginkább az okokat szükséges orvosolni.

Gyerekkori tapasztalataink, konfliktusaink nyomán kialakítjuk önmagunk és szüleink belső képét. A szülőnk belső képe irreális vágyakkal, indulatokkal terhelt, erősen torzított sűrítmény, amelynek kevés köze van a valósághoz. Ha ezt a torzult érzelmi sűrítményt megérinti valami, könnyen félreértjük a helyzetet, indulatossá válunk, és rosszul reagálunk.

Mindenki magában hordozza családja történetét, annak örömeivel és fájdalmaival együtt. Akit gyerekként túlzottan féltettek, bántottak vagy túl nagy felelősséggel ruháztak fel, akivel szemben teljesíthetetlen követelményeket támasztottak, annak az önbizalma sérült, életét, kapcsolatait pedig hibás hiedelmek, reakciók uralják.

Egy kisgyerek nem akarja látni a gyötrő valóságot, hogy „apa, anya nem szeret, nem számíthatok rájuk” – ezért inkább önmagát hibáztatja. Azután egy életen át cipeli a „kevés vagyok”, „nem vagyok elég jó”, „nem vagyok szerethető” fájó érzéseit, így felnőttként is mindig önmagát ostorozza.

Ha a korai gyerekkorban a gyermekágyi depressziós szülőjéhez mászó gyerek csak agresszióval tudta érvényesíteni akaratát, ha rángatnia, ütnie kellett anyját, hogy az megetesse, ellássa őt, előfordul, hogy felnőttéletében hasonló eszközökkel akar figyelmet, szeretetet, törődést kivívni. Megküzdési módszere kisgyerekként akár életmentő is lehetett, felnőttként azonban nem a legjobb megoldás kiabálni, megütni gyerekünket, társunkat, vagy sértődötten visszahúzódni, napokig duzzogni, ha éppen nem figyelnek ránk.

Ha gyerekként sokat dorgáltak, ha soha nem tudtunk megfelelni szüleink maximalista elvárásainak, akkor előfordul, hogy szörnyű kritikaként kezeljük kollégáink egyszerű, segítő szándékú megjegyzéseit is. Ha csalódással, dühvel reagálunk, amikor társunk focimeccset néz, mi pedig beszélgetni szeretnénk, gyakran kiderül: gyerekként nem éreztük, hogy szüleinknek fontosak vagyunk, és mindmáig az a hibás kép él bennünk, hogy sose figyeltek ránk, mert elfoglaltságukat – szeretetük hiányától szenvedve – torzítva rögzítettük magunkban.

Ha problémás a kapcsolatunk a hatalommal, a tekintéllyel, ha úgy érezzük, főnökünk el akar nyomni, nem enged kiteljesedni, akkor gyakran az apahiány, a férfias bátorítás hiánya vagy éppen az agresszív, elutasító apától való félelem zokog gyereki lelkünkben.

Ha felnőttként sem tudjuk saját életünket élni, ehelyett szüleink konfliktusait akarjuk megoldani, akkor a túl erős kötődés irányít bennünket.

Általában igaz, hogy ha egy helyzet az indokoltnál nagyobb indulatot vált ki belőlünk, akkor tudattalanul a szüleinkről alkotott, torz belső képre reagálunk. Ilyenkor nem érezzük azt, hogy a másik embernek (anno a szüleinknek, a jelenben a társunknak, főnökünknek) igenis fontosak vagyunk, legfeljebb ezt nem tudják jól kifejezni, esetleg képtelenek kimutatni.

Felnőttkori élményeink egy korán kialakított szűrőn mennek át, ami, az állandó ismétléssel, vészhelyzetben hasonló viselkedést generál. Ha meg akarunk változni, először is ezt a korai megküzdést, a szüleink iránti elfojtott érzelmeinket kell megdolgoznunk, megváltoztatnunk.

Az „apaistennő”

A legjobb, gyerekkori barátommal vesztem össze. Oké, elmondtam mindennek, de szerintem jogosan. Beszélgettünk, és viccelődve megjegyezte, hogy „Úgy beszélsz apádról, mintha egy istennő lenne. Apaistennő!” És ezen jót nevetett! Pedig ismeri apámat, tudja, hogy milyen remek ember, és azt is tudja, hogy ha apám nem lett volna mellettem gyerekkoromban, talán már nem is élnék. Anyám egy szédült, egoista, szexmániás kurva volt, félévente hol egy új pasihoz költözött, hol önmegvalósításba kezdett, azután vissza hozzánk. De ha otthon volt sem törődött velünk, én meg rettegtem, mikor megy megint el. Már nem él, de lám, most is tud bajt keverni… A legjobb barátommal vesztem össze miatta.

Kevés olyan emberrel találkozom, aki reálisan látja szüleit, ezzel pedig sokan nehezítik saját életüket, kapcsolataikat is. „Apám olyan nagyszerű ember, klónozni kellene!” – hallom gyakran, ahogy az ellenkezőjét is: „Látni sem akarom, az az állat tönkretette az életemet!” Ezek a kijelentések a realitás hiányát mutatják, azt, hogy szüleinket vagy túlidealizáljuk, vagy éppen devalváljuk, azaz leértékeljük.

Aki idealizál, az szülei pozitív tulajdonságait irreálisan felnagyítja, személyüket tökéletesnek látja, s eszerint kezeli őket, sokszor egy életen át. A szülő kezdetben fürdik gyereke csodálatában, mert az növeli önbizalmát, egy idő után viszont számára is nagy teher mindig bölcsnek, jóságosnak lenni. Az idealizált szülő legnagyobb nehézsége, hogy meg kell felelnie az idealizált képnek, így kénytelen elfojtani gyengeségeit, mert nem elfogadható, ha fáradt, rosszkedvű vagy nem tudja megoldani a problémáit. Az idealizáló gyerek pedig önértékelési bizonytalanságát kompenzálja, tudattalanul elfojtja szülei iránti negatív érzéseit, dühét, haragját, mert fél, hogy azok csalódnak benne. Nem mondja, nem mutatja negatív érzéseit, inkább átfordítja, és kizárólag pozitívan – rajongással, csodálattal – viszonyul a szülőkhöz. Eközben szorongásai csökkennek, mert a nagyszerű szülők mellett önmagát biztonságban érezheti. Ám ha az effajta idealizálás tartós marad, akkor a felnőtt gyerek is csak a szülő mellett érzi biztonságban magát, nem tud leválni, feladja saját törekvéseit, céljait, önálló döntéseit, az önmagáért való felelősségvállalást, a szülők elvárásait teljesíti egy életen át.

Ha anyánkat vagy apánkat túlzottan idealizáljuk, akkor önállósodásunk idején bűntudat gyötör – holott szüleink biztosan nem ezt szeretnék. Bűntudatunk van, ha akaratuk ellenére elköltözünk, ha valami olyat akarunk tenni, ami nekik nem tetszik. Sőt gyakran másokat (társunkat, főnökünket) is idealizálni kezdjük, és nehezen érvényesítjük érdekeinket, amivel tovább gyengítjük önértékelésünket, önbecsülésünket.

Az idealizálás gyakori ellentéte a szülők leértékelése, devalválása: amikor negatív tulajdonságaikat erősítjük fel. Ezzel az elutasítás következtében fellépő fájdalmunkat, kínzó érzésünket akarjuk tudattalanul csökkenteni. „Nem érdekel az apám, szar alak, sosem szeretett engem!” – mondják sokan, miközben hangjukból árad a düh valódi oka, az apai szeretet iránti sóvárgás. Ha túl negatívan látjuk a szüleinket, felnőttként is sokkal jobban félünk szavaiktól, reakcióiktól, mint amennyire kellene. Nem tudunk őszintén beszélgetni velük, kérni tőlük. A félelem érzéseit azután tudattalanul gyakran társunkra, kapcsolatainkra (főnökünkre, hivatalok képviselőire) is kivetítjük. Tőlük is félni kezdünk, társaságukban nem merünk őszintén, spontán módon viselkedni, erőn felül meg akarunk felelni.

Ha lenézzük szüleinket, vagy túlzó elvárásaink miatt indulatot érzünk irántuk, akkor valójában saját felsőbbrendűségünket tápláljuk. A fensőbbségérzettel tudattalanul magunkkal szemben is túlzott elvárásokat támasztunk, aminek persze sosem tudunk megfelelni, így végül önmagunkat is leértékeljük. A fensőbbség gőgjében a velünk felnőttként már egyenrangú szülőnket nem tudjuk vádaskodás, harag vagy félelem nélkül elfogadni, szeretni. Nem valóságos emberként látjuk őt, a maga sokféle erényével, gondjával-bajával, egyedül azt a hibáját vagyunk képesek észrevenni, felnagyítani, amivel a sérelmeinket okozta.

Ha csupán szüleinket hibáztatjuk minden bajunkért, akkor nem vállalunk felelősséget életünkért, energiáinkat a hatékony tettek helyett indulataink kötik le. Éppen lelki sérüléseink segíthetnek a fejlődéshez, mert ezáltal nyerünk betekintést lelkünk legmélyére. Csak akkor találunk rá belső erőforrásainkra, ha van elég bátorságunk szembenézni a sok jó mellett a kapott sebekkel is, hogy a sérüléseink meggyógyításával közelebb kerüljünk önmagunkhoz, szüleinkhez, gyerekeinkhez, és jobb vagy legalább olyan jó szülővé váljunk, mint elődeinknek sikerült.

Ne vádoljuk felmenőinket, ne őket tegyük felelőssé mindenért, ne rajtuk kérjük számon, ha életünk nem úgy alakult, ahogyan szerettük volna. Ismerjük fel a korlátaikat: ha megértjük élettörténetüket, talán már nem fogunk ítélkezni felettük. Attól egészen biztosan nem leszünk boldogok, ha elfojtott haragunkat szabadjára engedve bántjuk, szidjuk őket, mert nem azt adták, amire vágytunk.

A fejlődés lehetősége a kezünkben van, hiszen felnőttként már leginkább mi tehetünk önmagunkért a legtöbbet azáltal, ha végre a pozitív és a negatív tulajdonságaikkal együtt, reálisan, emberként próbálunk tekinteni a szüleinkre. Ha megszabadulunk a gyerekként róluk alkotott, torz elképzeléseinktől, érzéseinktől, amelyek akaratunktól függetlenül befolyásolják mindennapi viselkedésünket. Tiszteljük, hogy a legfontosabbat, az életet adták, és akárhogyan is, de megbirkóztak életük nehézségeivel. Ismerjük el a szeretetet és a gondoskodást, amit kaptunk tőlük, mert minden szülőben megvan a szándék, hogy jól nevelje gyerekeit. Lássuk meg, hogy szüleink maguk is bizonytalanok, szorongnak és tévednek: nem mindenható, tökéletes lények. Csak úgy és azt tudták adni, ahogyan és amit maguk is kaptak.

Vándormadár

Kisgyerek- és kamaszkoromban rengeteget költöztünk, ennek oka a szüleim se veled, se nélküled kapcsolata volt. Amikor összevesztek, anyu elköltözött velem az ország túlvégére, apu meg egy idő után utánunk kullogott. Számomra anyu mindig is a stabilitást jelképezte, apu pedig hol volt, hol nem… Rám is jellemző, hogy nem tudok sokáig megmaradni egy helyen, legyen az párkapcsolat, munkahely vagy lakás. Amikor valahol végre jól érzem magam, biztosan meghülyül a főnök vagy a főbérlő, és olyan elviselhetetlen lesz a helyzet, hogy inkább felmondok, odébbállok. És persze olyan nőket fogok ki, akik egy-két év után már esküvőt követelnek. Nekem meg ez korai, még csak 34 éves vagyok. Egy barátom nemrég vándormadárnak nevezett, és ezen nagyon megdöbbentem. Szerintem nincs ebben semmi furcsa. Vagy van?

Egyes kutatások a kötődés élethosszig tartó hatására hívják fel a figyelmet. Úgy találták, hogy a kialakult és rögzült mintázatok a felnőttkori kapcsolatainkban, a szerelemhez és a munkához való viszonyunkban is tetten érhetők. A szüleikhez biztonságosan kötődő kisgyerekek felnőttként kellő önbizalommal rendelkeznek, képességeiket jól hasznosítják, könnyen teremtenek kapcsolatokat, de nem függnek mások véleményétől. Szülőként figyelmesek és gondoskodók, de nem telepednek rá gyerekükre. Alapvetően bíznak az emberekben, a hűség, állhatatosság, intimitásra való képesség és függetlenség jellemzi őket.

Az anyjukhoz bizonytalanul kötődő csecsemők felnőttként szeretnének közelséget létrehozni, csakhogy nem tudják, hogyan kell. Nehéz számukra a közelség beállítása fizikai és érzelmi szempontból, valamint időben is. Hirtelen esnek szerelembe, hajlanak szerelmük idealizálására, és a másik viselkedése alapján ítélik meg önmagukat. A bizonytalanul kötődő felnőtt a beszélgetés során egyre közelebb jön, bele a „személyes zónánkba”, noha mi finoman hátrálunk; vagy a bemutatkozás után öt perccel már vállveregetéssel osztja meg velünk vidám történeteit. Teljes gőzzel veti bele magát a kapcsolatokba, ám ha a kapcsolat nem az elvárásai szerint alakul, akkor nem érzi magát szerethetőnek, szorong, könnyen lehangolt lesz, depresszióba esik.

Az erősen szorongó, anyjához elkerülő módon kötődő gyerek felnőttként általában nem bízik az emberekben, sőt előfordul, hogy megveti, lenézi őket. Alapvetően úgy érzi, nincs szüksége társakra, a „jól elvagyok én egyedül is” típus. Környezete hidegnek tartja, mert nem fogékony mások érzelmeire és érzéseire, kicsi az empátiája. Gyakorta önző, karrierista ismerőseinkben lelhetünk erre a típusra. Az intimitást kerüli, mert úgy érzi, nincs is szüksége rá, érdekei szerint alkalmazkodik. Kívülről magabiztos, határozott, domináns, aki könnyen párra talál – de csak egy alárendelődő társ személyében.

A szintén erősen szorongó, ám anyjához ellenállóan kötődő gyerek felnőttként nem csupán másokban, de önmagában sem bízik. Fél másoktól, intim kapcsolatot (noha vágyik rá) nehezen létesít. Ő a „nebáncsvirág”, aki a mégoly őszinte közeledéstől is visszariad, könnyen félreértelmezi a legártatlanabb mondatokat és gesztusokat is, és megsértődik. Énképe nagyon negatív, így az érdeklődést, a dicséretet, a pozitív véleményt őszintétlennek, alakoskodásnak érezheti.

A gyerekek tehát már életük első évében kialakítanak magukban egy képet a bizalomról: egy munkamódot arról, mennyire bízhatnak az anyában, majd később ennek alapján a párjukban, másokban és az egész világban.

Szüleink vagy nagyszüleink stresszre vagy függőségekre való fogékonyságát is örökölhetjük, ha ennek oka az, hogy ő nem kapott megfelelő szülői gondoskodást, odaadást, szeretetet. Jó hír viszont, hogy – amint láttuk – ezek a korai hiányok nem okoznak visszafordíthatatlan károsodásokat, hiszen a szülői gondoskodás és a pozitív környezeti hatások képesek jóvátenni mindezt, egyszerűen szólva: képesek a negatív hatású géneket „ki-”, a jótékony hatásúakat pedig „bekapcsolni”.

Felnőttként már nem hivatkozhatunk folyton szüleink nevelési hibáira vagy nehéz gyerekkorunkra: önismeretünk és személyiségünk fejlesztésével új utakat jelölhetünk ki saját magunk számára. A „génjeinkbe íródott”, felnőtt viselkedésünkön, párkapcsolatunkon, szülői magatartásunkon nyomot hagyó sérülések kijavításáért magunk is tehetünk, s ehhez szintén az önismeret, a tudatos személyiségfejlesztés, a különböző pszichoterápiák lehetnek az eszközeink.

Jegyzetek

1 Weöres Sándor: Egybegyűjtött írások 1–3. II. kötet. Szerkesztette: Steinert Ágota. Budapest, Argumentum, 2003, 575.

2 Őszentsége a Dalai Láma – Howard C. Cutler: A boldogság művészete – Kézikönyv az élethez (The Art of Happiness. A Handbook for Living). Fordította: Süle Gábor. Budapest, Trivium, 2018, 225.

3 L. Stipkovits Erika: Harmóniában egymással – Újabb 11 tévhit párkapcsolatainkról. Budapest, HVG Könyvek, 2014, 19.

Tartalom

Előszó

1. A szüleim…
távolságtartó, üveghegy szülők voltak, de ugyanígy lehettek volna borostyán, szülősítő, idomár, jó fej, mártír, szuper, agresszor vagy bátorító szülők is. Egy biztos: a fejlődés lehetősége immár az én kezemben van, felnőttként azzal tehetek önmagamért a legtöbbet, ha pozitív és negatív tulajdonságaikkal együtt, reálisan, emberként tekintek a szüleimre.

2. A párom…
az én tökéletes, nekem rendelt másik felem, a vele átélt szenvedélyes szerelem a legegészségesebb drog, folyamatosan euforikus állapotban tart. Mégis miért kellene önismeretre, megbecsülésre, elfogadásra és összeillésre gondolnom?

3. A gyerekem…
születésekor eldöntöttem, jobb szülő leszek, mint a szüleim voltak, magam mögött hagyom kéretlen örökségemet, érzelmileg összhangba kerülök önmagammal, gyerekkori érzéseimet feldolgozom, fájdalmaimat és félelmeimet nem vetítem a gyerekeimre, ehelyett szeretni, tisztelni és bátorítani fogom őket. Erre kiderült, hogy rajtam és a férjemen keresztül még a mi nagyszüleink is hatással vannak a gyerekeinkre, nemcsak a még élő nagyszüleik. Hát hogy legyek így elég jó szülő?

4. A testvérem…
és én, akár a tűz és a víz. Pontosan tudjuk, miben hasonlítunk és miben különbözünk, hiába is próbálnánk más képet mutatni önmagunkról, mint akik vagyunk: ismerjük egymást. Nem, ezt nem a szeretetteljes családi légkörnek köszönhetjük, hanem az évek óta tartó önismereti munkánknak. Akkor fogtunk bele, amikor magunkra maradtunk…

5. …és én
Már régóta játszom a gondolattal, hogy beiratkozom egy önismereti csoportba. Most indul is egy ilyen a városunkban, egy jó nevű pszichoterapeuta fogja vezetni. Már körbeérdeklődtem, mindent megszerveztem, csak az utolsó lépést nem merem megtenni…

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0