Pedro Almodóvar

AZ UTOLSÓ ÁLOM

FORDÍTOTTA
MESTER YVONNE

Pedro Almodóvar

AZ UTOLSÓ ÁLOM

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Pedro Almodóvar: El último sueño

© Pedro Almodóvar, 2023

© Penguin Random House Grupo Editorial, S. A. U., 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Hungarian translation © Mester Yvonne, 2023

Borítóterv:  Penguin Random House Grupo Editorial

Borítógrafika: © Javier Jaén

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 378 0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Miklós Laura

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

És olyan, számára értékes pillanatokról is szó esett a naplóiban, amelyeket nem oszthatott meg senkivel. Fiúkra vetett futó pillantásokról, akik részt vettek az előadásain, vagy akikkel egy-egy koncerten hozta össze a sors. Az olykor kölcsönös, félreérthetetlenül mély pillantásokról. Bár örömét lelte a nyilvános elismerésben, s hogy oly sok embert vonzott maga köré, mégis ezek a néma, röpke, esetleges találkozások ragadtak meg az emlékezetében. Elképzelhetetlen volt, hogy ne jegyezze fel a naplóiba e pillantások titkos erejének üzenetét.

Colm Tóibín: A varázsló. Thomas Mann története

Lola Garcíának, Agustín öcsémnek
és Jonás Peirónak

Bevezető

Többször javasolták már, hogy írjam meg az önéletrajzomat, én azonban rendre visszautasítottam az efféle ajánlatokat. Azt is felvetették, hogy akkor írja meg valaki más, de én kiütést kapnék egy olyan könyv láttán, amely teljes egészében az én személyemről szól. Sosem vezettem naplót, és ha megpróbáltam, akkor sem jutottam két oldalnál tovább; e tekintetben ez a könyv kisebb ellentmondásokat rejt. Leginkább ugyanis egy töredezett, hiányos, némiképp rejtjeles önéletíráshoz hasonlítanám. Összességében úgy vélem, az olvasó bőséges információhoz juthat rólam mint filmesről, mint mesemondóról (íróról), és arról, hogyan keveredik mindez az életemben. Fenti szavaimban azonban még több ellentmondás rejlik. Hogy például sosem voltam képes naplót vezetni – itt mégis akad négy olyan szöveg, amely ennek ellenkezőjét bizonyítja: amelyik édesanyám haláláról szól; a Chavelánál tett tepoztláni látogatásom elbeszélése; az üres nap krónikája és a „Rossz regény” című történet. Négy, a saját életemből merített pillanatkép úgy, ahogyan megéltem őket, cseppnyi távolságtartás nélkül. Történeteim gyűjteménye (én mindent történetnek nevezek, nem teszek különbséget a műfajok között) feltárja, milyen szoros kapcsolatban áll mindaz, amit leírok, amit filmre veszek és amit megélek.

A kiadatlan történeteket – sok másikkal egyetemben – Lola García, az asszisztensem iktatta az irodámban. Lola ebben is, mint oly sok minden másban, a segítségemre van. A temérdek költözésemet kísérő káoszból kimentett néhány régi, kék mappát, azokból halászta ki, majd gyűjtötte egybe ezeket. Azután Jaume Bonfilljel karöltve úgy döntöttek, hogy leporolják őket. Amióta megírtam, nem olvastam ezeket a szövegeket; Lola azonban megőrizte mind, csak én feledkeztem meg róluk. Ha ő nem javasolja, hogy vessek rájuk egy pillantást, eszembe sem jut évtizedek múltán újraolvasni őket. Lola éles szemmel kiválasztott néhányat, hogy megnézzük, milyen reakciót váltanak ki belőlem. A Strange Way of Life elő- és utómunkálatai közötti, elszigetelt pillanatokban régi történeteim olvasásával szórakoztattam magam. Nem javítottam őket, mert elsősorban magamra akartam visszaemlékezni, hogy milyenek voltak a szövegek a megírásuk pillanatában, illetve látni akartam, mennyit változott az életem, amióta az érettségi bizonyítványommal a zsebemben kiléptem az iskola kapuján.

Gyerekkorom óta írónak éreztem magam; mindig is írtam. Ha valami, akkor írói hivatástudatom világos volt számomra; s ha valamiben nem vagyok olyan biztos, akkor azok az elért eredményeim. Két történetben is szót ejtek az irodalom és az írás iránti szeretetemről (a „Miguel élete és halála” az 1967 és 1970 közötti délutánokon született, valamint a „Rossz regény”, amelyet idén írtam).

Volt, amelyikkel megbékéltem, és emlékeztem rá, hol és milyen körülmények között írtam. Látom magam a madrigalejosi családi ház teraszán, amint egy Olivettin a „Miguel élete és halála” című történetet egy szőlőtőke árnyékában gépelem; mellettem megnyúzott nyúl lóg kötélen, mint azok az undorító légyfogók. Vagy a Telefónica irodájában, a hetvenes évek elején, amint munka után lopva írogatok. És persze egykori otthonaimban, az ablak előtt.

Ezek a történetek filmes munkáim egyfajta kiegészítői. Olykor a megélt pillanatok azonnali visszatükröződései; máskor évekkel később a filmvásznon kötöttek vagy kötnek majd ki (mint a Rossz nevelés esetében vagy a Fájdalom és dicsőség néhány képsorában).

Mindezen szövegek kezdeti jellegűek (még nem tekintem lezártnak a szakaszt), és sok közülük csupán unaloműzésül szolgál.

1979-ben létrehoztam egy minden értelemben túláradó karaktert, Patty Diphusát („Egy szexszimbólum vallomásai”), az új évszázadot pedig első árva napom krónikájával kezdtem („Az utolsó álom”). Minden további írásomban – beleértve a „Keserű karácsony”-t, amelynek során egy setpiece-t is megengedtem magamnak Chaveláról, akinek a hangja számos filmemben kitörölhetetlenül zeng – magamra irányítom a figyelmet, és az „Ég veled, vulkán”, az „Egy üres nap emlékezete” és a „Rossz regény” új szereplőjévé válok. Ez az új karakter – jómagam – Patty ellentéte, még ha egyek vagyunk is. Az új évszázadban borúsabbá, szigorúbbá és melankolikusabbá válok; olyasvalakivé, akiben kevesebb az öntudat, aki bizonytalanabb, és jobban fél – immár ebből az állapotból merítek hát ihletet. Ezt igazolják a filmjeim, különösképp azok, amelyeket az elmúlt hat év során készítettem.

Ebben a könyvben minden benne van. Arra is ráébredtem, hogy amikor a hetvenes évek elején Madridba érkeztem, már ugyanaz a személyiség voltam, akivé később váltam. „A látogatás”-ból született 2004-ben a Rossz nevelés, és ha akkor lett volna rá keret, már rendezőként debütálhattam volna  a „Johanna, az őrült Csipkerózsiká”-val vagy „A tükrös szertartás”-sal, hogy mindazon filmekkel folytassam pályafutásom, amelyeket azután elkészítettem. De van még néhány történet, amely Madridba érkezésem előtt, 1967 és 1970 között született: a „Megváltás” és a már említett „Miguel élete és halála”. Mindkettőben ráismerek arra az énemre, aki már kikerült az iskolapadból, másrészt fiatalkori szorongásaimra; a félelemre, hogy ott rekedek a faluban, és az égető vágyra, hogy Madridba költözhessek (azt a három évet még a családommal töltöttem a cáceresi Madrigalejosban).

Igyekeztem úgy hagyni a történeteket, ahogyan megírtam őket, de bevallom, a „Miguel élete és halála” című elbeszélést muszáj volt átfésülnöm; túlságosan kezdetlegesnek találtam a stílusát, és kicsit javítgattam rajta, az eredeti „ízvilág” tiszteletben tartásával. Ez az egyik olyan történet, amelyik – több mint ötven év elteltével – meglepett. Tökéletesen emlékeztem az alapgondolatra, amely körül az elbeszélés forog: fordítva mesélem el a főhős életét. Ez volt benne a lényeg, és ha szabad így fogalmaznom, az eredeti. Évtizedekkel később megfordult a fejemben, hogy a Benjamin Button különös életének készítői ellopták az ötletemet. Maga a történet meglehetősen konvencionális, és megfelel akkori, szegényes életkörülményeimnek. Akkor az ötlet volt a legfontosabb. Mai fejjel rá kellett jönnöm, hogy a történet mindenekelőtt az emlékezetről és az idő múlásával szembeni tehetetlenségről szól. Bizonyára ez is bennem motoszkált, amikor írtam, de megfeledkeztem róla, ami meglep. A vallásos nevelés a hetvenes évek történeteiben mindvégig jelen van.

A gyökeres változás 1979-ben, Patty Diphusa alakjának megalkotásával következik be. Sem a hetvenes évek végi forgatag előtt, sem az után nem írhattam volna erről a karakterről. Elképzeltem magam az írógép előtt, miközben egy csomó mindent csinálok, szédületes tempóban élek és írok. „Az utolsó álom”-mal zárom az évszázadot, árvaságom első napjának megjelenítésével. Azért akartam beilleszteni ezt a rövid krónikát, mert felismertem, hogy öt oldala eddigi írásaim legjobbjai közé tartozik. Ez még nem jelenti azt, hogy jó író vagyok; akkor lenne így, ha legalább kétszáz, hasonló színvonalú oldalt sikerült volna kisajtolnom magamból. „Az utolsó álom” megírásához meg kellett halnia anyámnak.

A Rossz nevelés és „A látogatás” kapcsolatán kívül sok olyan téma megjelenik már ezekben a szövegekben, amelyek később formát adnak a filmjeimnek. Az egyik Cocteau Emberi hang című műve iránti megszállottságom, amely már A vágy törvényében megmutatkozik, sőt az Asszonyok a teljes idegösszeomlás szélén című filmem kiindulópontja, majd a Megtört ölelésekben is feltűnik; végül a Tilda Swintonnal készített, Emberi hang című filmemben teljesedik ki, amelyet két évvel ezelőtt mutattak be. A „Túl sok nemváltoztatás”-ban a Mindent anyámról egyik kulcsmotívumáról, az eklektikáról beszélek, amely nemcsak a műfajok, hanem a pályámat meghatározó művek keveredését is jelenti. Cocteau monológja mellett rendkívül nagy hatást gyakorolt rám Tennessee Williams A vágy villamosa című darabja (produkciós cégem neve is a vágy, azaz El Deseo), valamint a Premier című John Cassavetes-film. Mindent, ami a kezembe vagy a szemem elé került, kisajátítottam és összekutyultam, anélkül, hogy a „Túl sok nemváltoztatás” Leónjának határait feszegettem volna.

Filmrendezőként a posztmodern robbanás közepette születtem: akárhonnan származhattak az ötletek; minden stílus és korszak együtt volt fellelhető, megszűntek a nemi előítéletek és a gettók. Akkor még a piac sem létezett, csak tettvágy és életkedv. Ideális táptalaj volt ez mindazoknak, akik hozzám hasonlóan be akarták kebelezni a világot.

Meríthettem ihletet akár a La Mancha-i pátiókból, ahol kora gyermekkoromat töltöttem, vagy a Rockola sötét terméből; ha kellett, elidőztem a szaléziak börtöniskolájában, amely későbbi gyerekkoromra oly erősen rányomta a bélyegét. Turbulens, mégis ragyogó évek voltak ezek, hiszen a szalézi rémület zenei aláfestését a latin nyelvű misék alkották, én pedig a kórus szólistája voltam (Fájdalom és dicsőség).

Immár elmondhatom, hogy ezen a három helyen „formálódtam”. A manchego pátiókban, ahol a nők csipkét horgoltak, énekeltek és a falu apraját-nagyját szapulták; a kirobbanó és felszabadult madridi éjszakában, 1977-től 1990-ig; valamint a hatvanas évek eleji komor, vallásos nevelés közepette, a szalézi rend iskolájában. Mindezt belezsúfoltam ebbe a kötetbe, néhány egyéb dologgal együtt: a Vágy nemcsak filmgyártó cégemet jelöli, hanem egyszerre őrület, epifánia és törvény is számomra, amelynek alá kell vetnünk magunkat, mintha egy boleró-szöveg hősei volnánk.

1. A látogatás

Egy kis extremadurai városban huszonöt év körüli fiatal nő extravagáns külsejével hívja fel magára a járókelők figyelmét. Délelőtt van, és az amúgy is feltűnő ruházata a napfényben még meghökkentőbb. Ő azonban nem zavartatja magát, és nyugodtan sétál, fel sem figyel a gyalogosok döbbent pillantásaira. A fiatal nő – mintha egy alaposan kidolgozott tervet hajtana végre – magabiztosan mozog. Ruhája, kalapja és egyéb kiegészítői pontosan megegyeznek Marlene Dietrich öltözékével, amelyet Az asszony ördög című filmben viselt, amikor is megpróbált rávenni egy fontos tisztviselőt, hogy szerezzen neki és César Romerónak útlevelet. A nő mozgása nem pusztán idézi a híres sztár gesztusait, hanem azok pontos mása. A kifinomult, ugyanakkor anakronisztikus jelenség valószerűtlenül és botrányosan hat a kisvárosi kontextusban.

Megáll a szalézi atyák iskolájának kapuja előtt, majd éppoly magabiztosan lép be az épületbe, ahogy az utcán sétált. Magatartása cseppnyi kétséget sem tükröz; mintha otthonosan mozogna az iskolában. A portásfülkéből kilépő pap arcára kiül a döbbenet.

– Mit óhajt, kisasszony? – kérdezi feszengve.

– Az igazgató atyához jöttem – feleli a nő elsöprő természetességgel. A pap szinte rémülten néz rá, és nem túl meggyőzően azt válaszolja:

– Nem tudom, bent van-e.

– Ilyenkor mindig a szobájában van.

Habár a fiatal nő éles hangon beszél, határozottsága elnyomja a szavaiban esetlegesen megbúvó provokáló jelleget. A pap végigméri, és nem tudja, mit mondjon. Nem szabadna beengednie, mert botrányosan fest, gondolja magában.

– Nos, nézze, ez egy fiúiskola, és…

– És mi?

– Hát… maga… ebben a ruhában…

– Mi a baj a ruhámmal? – A lány végignéz magán, mintha attól félne, hogy foltos a ruhája vagy elszakadt. – Talán nem tetszik?

– Nem erről van szó…

– Akkor miről? Csak nem azt akarja mondani, hogy a diákjai sosem láttak még nőt?

– De kisasszony…!

Mire a lány félbeszakítja:

– Bent van az igazgató a szobájában vagy sem?

– Talán épp nem tudja fogadni önt…

– Nagyon sürgős ügyben jöttem, ami számára legalább olyan fontos, mint számomra. És ne fáradjon, nem kell mutatnia az utat, ismerem a járást, az egyik öcsém itt tanult, és gyakran meglátogattam.

Meg sem várja a választ, máris elindul az udvarra vezető, keskeny folyosón. A pap riadtan a nyomába ered.

– Kisasszony! Kisasszony!

– A bal oldali ajtó az, igaz?

– Igen… – A pap kábultan nézi, amint a nő eltűnik a látóteréből.

Senki sincs az udvaron, ünnepnap van, és a bentlakó diákok nagy része kimenőn tartózkodik a városban. Csak a magolósok és a büntetésben lévők maradtak bent. A nő hivalkodó léptekkel lemegy az udvarra vezető lépcsőn, majd az ajtó felé veszi az irányt, amelyre a pap mutatott. Két-három rövid kopogtatást követően várakozik. „Tessék”, hallatszik bentről. Kinyitja az ajtót, és belép. Egy negyvenöt év körüli szerzetes ül az íróasztalnál. Amint megpillantja a fiatal nőt, képtelen leplezni a döbbenetét.

– Ki maga?

– Ne nézzen így rám. Az egyik volt tanítványa nővére vagyok, és az ő nevében jöttem most ide, hogy beszéljek önnel – feleli a lány, és fesztelenül elmosolyodik.

Az igazgató atya kissé tartózkodón, mégis kíváncsian néz rá, hogy megtudja, miről van szó.

– Melyik diákomról beszél?

– Luis Rodríguez Bahamonde nővére vagyok.

A név hallatán a szerzetes arckifejezése megváltozik, és még nagyobb kíváncsisággal néz a lányra. Immár nem törődik a megjelenésével, kizárólag az foglalkoztatja, hogyan kapaszkodhatna valami kis részletbe, amely meggyőzhetné arról, hogy igaz, amit hall.

– Maga Luis nővére? – kérdi izgatottan, mire a lány hűvösen bólint. – Igaz barátja voltam az öccsének, számomra ő nem csak egy diák volt a sok közül. – A szerzetes szavai egyértelmű nosztalgiáról árulkodnak.

– Őmiatta vagyok most itt.

– Nos, szívből örülök! Olyan rég nem láttam! Nagyon jó barátok voltunk… De amikor ezek a fiúk befejezik a tanulmányaikat, teljesen megfeledkeznek rólunk. Még egy-két levelet is írtam neki, hogy megtudjam, hogy megy sora, de soha nem válaszolt. Hogy van? Gondolom, nagyon megváltozott, kész férfi lehet már. Ha figyelmesebben megnézem, ön nagyon hasonlít rá, ugyanolyan a szeme.

A lány komoran, némán hallgatja a papot.

– Hivatásomból adódóan nekem nincs gyermekem, de hasonló szükségét érzem, mint bármelyik férfi, hogy védelmezzem és neveljem azokat, akik a nagybetűs élet elején állnak. – Egy pillanatra megtorpan a beszédben, s a lány szemrebbenés nélkül fürkészi a tekintetét; a pap alig veszi észre, az emlékeibe merül. – Az öccse, Luis, olyan volt számomra, mint a saját fiam. Nagyon örülök, hogy felkeresett. Hogy hívják?

– Paula.

– Sok mindent kell mesélnie. De előbb mondja el, kérem, miért jött.

– Rossz hírt kell közölnöm.

– Mi történt?

– Néhány hónapja a szüleim meghaltak autóbalesetben.

– Hát, ez szörnyű! Nagyon sajnálom.

Az igazgató atyát szemmel láthatóan valóban lesújtja a hír. Amióta Paula belépett az irodájába, igyekszik szemet hunyni a fiatal nő furcsa öltözéke felett. Annyira boldoggá teszi a gondolat, hogy ő Luis nővére… Most azonban, hogy megtudta, a szülők meghaltak, ráadásul amilyen hidegvérrel közölte ezt vele, elég érthetetlennek tűnik számára a viselkedése, különösképp extravagáns, „nem megfelelő” ruházata. Ám annak érdekében, hogy ne tegye még kellemetlenebbé a helyzetet, erőt vesz magán, és nem tesz semmiféle megjegyzést; ezzel azonban megváltoztatja a beszélgetés szívélyes jellegét, amire törekedett.

– Képzelheti, hogy ez szörnyű csapást jelentett – folytatja Paula. – Az elmúlt hónapok elviselhetetlenek voltak, most kezdek csak újra erőre kapni a küzdelemhez.

Ezek a szavak Paula ajkán, buja öltözéke láttán, hamisan csengenek, impozáns hangvétele azonban nem ad helyt semminemű ellenvetésnek.

– Isten megsegít. Bízzatok benne, nem vagytok egyedül.

Egy pillanatig mindketten hallgatnak, majd a pap hirtelen megkérdezi:

– És Luis, hogyan reagált…?

– Ő is velük volt, hármuk közül senki sem élte túl.

– Édes Istenem! Luis…!

A szerzetes ennél borzalmasabb hírt nem is kaphatott volna. Mozdulatlanul ül az íróasztal mögött, és kábán Paulára bámul, azonban nem is őt látja maga előtt, hanem Luist. Amint elismétli a nevét, csorogni kezdenek arcán a könnyek. Paula emelt fővel, szenvtelenül nézi. Eltelik néhány másodperc.

– Bocsásson meg! Nagyon szerettem a testvérét, a saját gyermekemet sem szerethettem volna nála jobban. Láttam növekedni, fejlődni. Ez borzasztó! Hány éves volt?

– Huszonnégy.

Az igazgató atya teljesen maga alatt van. Rendkívül sokkolja a hír. Újból Paulára néz; minél többször akad meg a lány ruháján a szeme, annál nevetségesebbnek és oda nem illőbbnek találja, ráadásul az is felettébb irritálja, hogy olyan szárazon nyilatkozott a szerencsétlenségről. Hogyan ejtheti ki a száján efféle közönnyel, hogy a szülei és az öccse meghaltak? Amint ott ül vele szemben, Paula hihetetlenül felsőbbrendűnek tűnik, mintha még a halál sem hatná meg. Vajon mit rejt ez a döbbenetes arrogancia?

– Hoztam magának egy fotót, az utolsó időkből való. Gondoltam, szívesen megőrizné.

– Ó, igen, persze…

Az igazgató atya az első pillanattól fogva úgy véli, nem helyes, ha túlságosan kinyilvánítja az egykori tanítványa iránt táplált érzéseit, még mielőtt jobban megismerné Paulát; mégis, oly nagy szükségét érzi, hogy Luisról beszéljen, hogy nem képes mérlegelni a szavait. Amint tanítványa nővérére néz, rájön, hogy hibázott. Bár semmi olyat nem mondott neki, amit korábban a szülőknek ne mondott volna, amikor meglátogatták Luist. Ők azonban másképp reagáltak. Büszkék voltak rá, hogy fiukat az iskola legtekintélyesebb képviselője oltalmazza.

A hír, valamint Paula kimért viselkedése letaglózza a szerzetest, és bizonytalanság keríti hatalmába.

– Tessék – szólal meg Paula –, nem sokkal a baleset előtt készült.

Az egyik legjobb fotó volt Luis életének utolsó korszakából. Meztelen volt, a képen köldöktől felfelé látszik. Luis úgy nézett rá a fotóról, mintha szavak nélkül akarna elmesélni neki mindent. A szerzetes arra gondol, hányszor kérte, hogy küldjön magáról képet, de Luis sosem teljesítette az óhaját.

– Nagyon megváltozott, de felismertem volna, ha szembejön az utcán. Nem akarom elhinni, hogy meghalt.

A pap szomorúságára Paula cinikusan így felel:

– Mindenesetre a halál önnek azért nem lehet olyan szörnyű, mint nekünk.

– Miért? – A szerzetes nem tudja mire vélni a megjegyzést.

– Isten a maga oldalán áll, és ez nagy vigaszt nyújthat. Gondolom, a maguk számára a szerencsétlenségek másfajta értékkel bírnak.

Az igazgató atya úgy néz rá, mintha tiltakozni készülne, de csendben marad.

– Hivatásunk ellenére mi sem mentesülünk az emberi fájdalom alól – mondja bosszúsan és zaklatottan, mintegy kikérve magának a megjegyzést. Aztán mégis megállja, hogy közölje a szégyentelen lánnyal, amit megérdemel. – De hagyjuk ezt most… Inkább meséljen az öccséről: mivel foglalkozott az elmúlt években, milyen volt…

– Legfontosabb tevékenysége az elmúlt években az írás volt. Ez foglalkoztatta leginkább. De nem volt önbizalma; igaz, volt még mit tanulnia, de nagyon érdekes dolgokat írt, még ha ő nem is volt elégedett velük. Nagyon szerettük egymást – folytatja Paula, s arca veszít kicsit a fagyosságából, inkább megkomolyodik. – Együtt nőttünk fel, úgy ismertem őt, mint saját magamat. Nem voltak titkaink egymás előtt. Azért jöttem el, mert biztos vagyok benne, hogy ő is így szerette volna.

Paula hangja nyugodt, de engesztelhetetlen. Minden szava mögött valami burkolt fenyegetés húzódik. Az igazgató atya nagyon ideges, és nem tudja, milyen hangot üssön meg. Amint telik-múlik az idő, egyre furcsább a légkör, és nem tudja, hogyan viselkedjen, nehogy tovább súlyosbítsa a helyzetet, mert csakis arra vágyik, hogy a lány tovább beszéljen Luisról. Ám Paula abban a pillanatban elővesz egy rúzst meg egy kis tükröt, és a megdöbbent pap szeme láttára érzékien festeni kezdi az ajkát. A groteszk provokáció láttán a pap nem képes uralkodni magán.

– Kisasszony, nem túlzás ez egy kicsit?

– Túlzás, micsoda? – kérdez vissza a lány, miközben szünetet tart, és felnéz.

– Ez a frivolitás.

Paula nyájasan elmosolyodik.

– Mm, én imádom a frivolitást.

– Miért kellett ilyen öltözékben felkeresnie engem? Amellett, hogy anakronisztikus, nevetséges is.

A lányt nem lepi meg a beszélgetés váratlan és kellemetlen tónusváltása, továbbra is agresszív, és uralja a helyzetet.

– Hát persze, ön szerzetes, és minden, ami a külvilágban zajlik, megbotránkoztatja.

– Nem értem, hogy jön ez most ide. – A szerzetes immár nem rejti véka alá nemtetszését.

– Máris kifejtem ennek a ruhának az értelmét – mondja Paula, mintha arra készülne, hogy elmeséljen egy történetet. – Van egy híres sztár, Marlene Dietrich. Ismeri őt?

– Nem – feleli akaratlanul is a szerzetes, és azon töpreng, vajon hová akar kilyukadni ez az őrült nő.

– Odavagyok Dietrichért. Egy régi filmjében pontosan ilyen ruhában jelenik meg, a film egy másik jelenetében pedig olyasmit énekel, hogy…

Paula feláll, és énekelni kezd. A pap félbeszakítja, és könyörög neki, hogy hallgasson már el; ő azonban fittyet hány rá, végigénekli neki a dalt, mintha a szerzetes a láthatatlan közönség részét képezné, amelyet el kell csábítania.

– Elég a színjátékból! Hagyja abba! – dadogja tehetetlenül, magán kívül az igazgató atya.

Paula rosszmájúan mosolyog.

– Ez még csak a kezdet!

– Miért jött ide?

– Hogy az öcsémről beszéljek – feleli a lány, mintha mi sem történt volna –, és hogy megtegyem helyette azt, amire neki már nem maradt ideje.

– És ehhez muszáj volt így felöltöznie?

– Igen.

– Biztosíthatom róla, hogy kizárólag Luis emlékének köszönheti, hogy egy szavát is meghallgatom!

– Akkor egyetértünk. Nekem sem tetszik a maga ruhája, mégsem említettem eddig egy szóval sem.

– Úgy fest, mint egy prostituált.

– Jó nyomon jár…

– Nem tudom, mi a szándéka, de elég volt magából. Távozzon!

– Nem is akar az öcsémről beszélni? Hová tűnt a kíváncsisága? Viselkedjünk civilizált emberek módjára – mondja Paula, és hellyel kínálja a papot. – Felolvasom az öcsém egyik történetét; gondolom, szívesen meghallgatná. Emlékszem, még itt kezdett el írni. Megőriztem a Szent Szívnek ajánlott költeményét, amiért irodalomórán kiváló minősítésben részesült. Akkor még a gimnázium első évfolyamára járt.

– Igen, tökéletesen emlékszem rá. – A szerzetes úgy érzi, mintha madzagon rángatnák, akár egy bábot. – Én voltam az irodalomtanára. A korához képest rendkívüli érzékenységgel írt. Örülök, hogy nem hagyott fel vele.

– Az imént említettem, hogy ez volt a fő tevékenysége. Hamarosan megjelenik a könyve, amely válogatott történeteket tartalmaz. Még a nyomdában van. Ebből választottam ki néhányat.

– Ez az egész olyan abszurd; ha nem volna ez az elképesztő hasonlóság önök között, beteges viccnek tartanám az egészet. Mindenesetre köszönöm, hogy jelen körülmények között is vette magának a fáradságot, és elhozta nekem az öccse írásait. Boldogan olvasom majd a könyvet.

– Akkor most felolvasom az első történetet. Iskolai évei emlékének ajánlja.

– Meg is említ bennünket?

– Igen, hallgassa csak…

„A hónap során a legszorgalmasabb tanulókat – én szinte mindig közöttük voltam – egy különleges ünnepnappal jutalmazták, míg a többi fiú az iskolában maradt, a tanrend szerinti órákon. Ha nem volt hideg, azt a napot a szabadban töltöttük. Reggeli után indultunk, és vacsoraidőben tértünk vissza. Ezekre az alkalmakra valamelyik tanár is elkísért bennünket, hogy vigyázzon ránk. Általánosságban elmondható, hogy ez neki is jutalom volt, hiszen ugyanolyan jól szórakozott, mint mi. Annyi volt a dolga, hogy ne hagyjon magunkra bennünket, (és ügyeljen rá, nehogy bármi baj történjen. Olykor a kirándulások sikere kizárólag a kísérő tanárnak volt köszönhető. Némelyikük előre elkészítette a napi programot, eredeti, szórakoztató játékokkal töltötte ki az időt. Olyan is akadt, aki számtalan vicces anekdotát mesélt, amelyek hitelességében sohasem voltunk biztosak. Talán akkor találta ki azokat, gondoltuk, vagy épp egy könyvben olvasta őket, bár fennen hangoztatta, hogy bizony ővele estek meg.

Arra a kirándulásra, amelyről most szót ejtek, Don Ceferino, egy harminc év körüli szerzetes kísért el bennünket. Gyönyörű tavaszi nap volt, és felmentünk a közeli dombra, a bokros folyópartra. Fenntartásaim voltak Don Ceferinóval szemben, volt valami kis világi huncutság a modorában, ami megijesztett. Én nagyon jámbor gyerek voltam, és az ideális pap számomra úgy festett, ahogy »a nagy könyvben meg van írva« – égre szegezett tekintettel, mindig az eksztázis határán. Abból a tényből, hogy Don Ceferino úgy mosolyog, mint a hétköznapi emberek az utcán, arra következtettem, hogy van benne valami, ami nem illik a hivatásához.

Már nem tudom, hogyan, de egyszer csak azon kaptam magam, hogy a domboldalon fekszem egy fa árnyékában, a bokrok gyűrűjében, Don Ceferino mellett, míg a többi fiú a domb túloldalán játszott. Közel lehettek, de nem láttunk rájuk. (Most már értem, meddig terjedt Don Ceferino vakmerősége, abban a pillanatban akármelyik társam megjelenhetett volna.) Nem emlékszem, miről beszélt, olyasvalamiről, amire persze sem ő, sem én nem figyeltünk; csak azért beszélt, hogy elnyomja a csendet. Aztán kigombolta a reverendáját, pontosan középen, majd megfogta a kezem, és becsúsztatta a ruha alá, hogy kedvére barangolhasson. Remegni kezdtem a rémülettől és az izgalomtól, s azon nyomban vissza is húztam a kezem, de ő ismét hevesen megragadta. Hiábavaló küzdelem után megengedtem neki, hogy maszturbáljon vele. Kíváncsisággal vegyes undort éreztem, miközben csinálta. Fanszőrzete a rét száraz füvére emlékeztetett. Miután visszaértünk az iskolába, nem voltam képes feldolgozni a történteket. Szorongásom enyhítésére úgy döntöttem, lelki vezetőmhöz fordulok. Nem tudtam, kitől kérjek segítséget, és próbáltam meggyőzni magam, hogy majd ő segíteni fog.

Másnap, ebéd után felmentem a szobájába, hogy beszéljek vele. Bekopogtattam, mire odabentről kiszólt, és megkérdezte, ki vagyok és mit akarok. Amikor elmondtam, hogy gyónni szeretnék, azt felelte, hogy épp elfoglalt, de menjek a gyóntatófülkéhez naplementekor, az áldás idején (az áldás egy jámbor cselekedet, amelyen mindennap részt vettünk, vacsora előtt). Akkoriban óriási bizalmatlanság volt bennem az élettel szemben. Teljesen tehetetlennek éreztem magam, és megpróbáltam a könyörületben menedéket keresni anélkül, hogy ez elegendő lett volna számomra. De olyan fiatal voltam még – tízéves –, hogy bár nem éreztem hitet, de sikerült kitartanom mellette. Abban az időszakban elviselhetetlen gyötrelmet okozott számomra, hogy teljes bizonyossággal hittem a halálos bűnben. Egy örökkévalóságnak tűnt az idő, amit estig ki kellett bírnom, és az volt a benyomásom, hogy Isten bármelyik pillanatban elpusztíthat. Teljesen logikusnak tartottam volna, ha hirtelen belém csap a villám vagy egy láthatatlan erő letaszít a lépcsőn, netán az egész iskola összeomlik, és engem is maga alá temet.

Amikor végre beléptünk a templomba, hálát adtam az égnek, hogy még életben vagyok, és a gyóntatófülke láttán enyhült a kínom. Sietve elindultam felé; egy pillanatra letérdeltem, hogy egy kis időt hagyjak a lelkiismeretemnek, de képtelen voltam koncentrálni. Odaléptem a gyóntatófülke elülső oldalához, és kissé felemeltem a függönyt, amely a papot takarta, hogy bedughassam a fejem. Azt gondoltam, a pap majd átkarolja a vállam, mint mindig, hogy jobban halljon, és így, összebújva, a függöny rejtekén majd a szokásos dolgokat súgja a fülembe, de nem így történt. Amikor ott álltam előtte, felkapcsolta a villanyt, és… Nem is tudom, hogyan írjam le a benyomásomat. Ott mosolygott rám José atya, a lelki vezetőm, nőnek öltözve, vörös bársonykosztümben, a negyvenes évek stílusában, szőke parókával a fején. A smink kiemelte természetes sápadtságát, és rózsaszínűvé varázsolta az arcát; ajka vérvörös volt. Óhatatlanul is felkiáltottam ámulatomban.

– Ne félj – biztatott nyájasan.

– Nem számítottam rá, hogy így találom, atyám – mondtam, és forgott velem a világ.

Ő pedig a legtermészetesebb módon, mintha tudomást sem venne mérhetetlen zaklatottságomról, megkérdezte:

– Tetszem?

Egyetlen értelmes szót sem voltam képes kiejteni. Mire ő didaktikus magyarázatba fogott:

– A szépség isteni ajándék, ápolása pedig nem más, mint Isten ápolása. És ez a sok fortély szebbé varázsol, nem igaz? Hivatásunk nem azon múlik, hogyan vagyunk felöltözve. Hazugság, hogy a reverenda teszi a papot. A papi hivatás lényege valami bensőséges, elvont dolog, aminek semmi köze az anyagi kellékekhez. Ezt a magam szórakoztatásán kívül azért tettem, hogy kitisztítsam az elméd, és rugalmasabb lehess, midőn mások viselkedése felett ítélkezel. Érted?

– Igen, atyám – válaszoltam, zavarom azonban csak fokozódott.

– Amit most teszek, az a felebaráti szeretet, a jótékonyság jele. Szépséget ajánlok neked, márpedig a szépség fontos dolog, ugye?

– Igen, atyám.

– Szépségben részesítelek téged és önmagam, és így mindkettőnknek örömet okozok. Ez nem azt jelenti, hogy ezentúl mindig így öltözöm majd, habár ezt semmilyen törvény nem tiltja. Mivel azonban a gyülekezetembe tartozó szerzetesek hagyományosan fekete reverendát viselnek, én is tiszteletben tartom alapítónk ízlését. Fontos, hogy megértsd, hogy egészen különböző pillanatok vannak az életben, és olykor szórakoztató dolog másképp öltözni. Nos, ezek után megkezdhetjük a gyónást. Felteszem a stólám.

Elmondta a szokásos bevezető mondatokat, amikor azonban a bűneim felsorolására került a sor, olyannyira összezavarodtam, hogy azt sem tudtam, hol kezdjem.

– Ugyan, fiam, mondd csak el, mivel vádolod magad!

– Hát… Nem igazán tudom, hogyan mondjam el. Valami szörnyűség történt velem, és azt hiszem – nem vagyok benne biztos –, hogy kísértésbe estem, bár abban a pillanatban igazából undort éreztem.

Azután idegesen elmondtam neki a pikniken történteket.

– Ha valami megkülönböztet bennünket az állatoktól, kedves Luis, az az, hogy mi kísértésbe eshetünk és vétkezhetünk, mert van választási lehetőségünk.

– Hogy érti ezt, atyám? Nem világos.

– Úgy értem, hogy amit Ceferino atya tett, érthető és emberi dolog – válaszolta, és szelíden rám mosolygott.

– Igen, de engem megrémített. Aludni sem tudtam az éjjel, rémálmaim voltak, mindenki el akart kapni. Ezen kívül a pokol gondolata is gyötört. Úgy éreztem, ha történne velem valami, nem részesülhetnék Isten kegyelmében… mert súlyos bűnt követtem el, igaz?

– Fiam, az emberi cselekedeteknek nincs abszolút értéke. Annyi mindentől függnek! Ami veled történt, az lehet bűn, de nem feltétlenül az.

– Na és a hatodik parancsolat?

– A parancsolatok azoknak szólnak, akik vétkezni szándékoznak. Sok embernek vétkeznie kell, hogy fontosnak érezze magát. Mi Istennek szenteljük az életünket, míg mások – épp ellenkezőleg – folyamatosan gyalázzák Teremtőnket. Isten, a jó atya vigyáz ránk, hiszen mindannyian az ő gyermekei vagyunk. Mi imádjuk őt, mások pedig meg akarják bántani. Ha azonban kerülöd a szándékot, hogy cselekedeteiddel megsértsd a Jóistent, akkor nincs bűn, mert tetteidnek más a célja. Ceferino atya a pikniken meg akarta mutatni neked, hogy vonzódik a testedhez, s ez hízelgő rád nézve. És ennek semmi köze a hatodik parancsolathoz.

– Nem értem, atyám, mit akar ezzel mondani – hebegtem.

– Igen, túl fiatal vagy még, ám épp ezért kell igyekeznünk beléd oltani az élet igazi értelmét. A szüleid ránk bízták a nevelésed, és mi ehhez tartjuk magunkat. Az oktatáson keresztül felfedhetitek a dolgok értelmét, és minden újabb felfedezés kissé zavarba ejtő. Megértem, hogy mindez nehéz számodra; nekünk azonban kötelességünk rávilágítani létünk valódi értékeire.

Lelki vezetőm nemhogy nem nyugtatott meg, amint reméltem, hanem egy még átláthatatlanabb szakadékba taszított. Teljesen magamra maradtam, úgy éreztem, képtelen vagyok megküzdeni a rémálmaimmal, amelyek ettől kezdve szüntelen ostromoltak. Senkivel sem beszélhettem a történtekről, minden ellenem fordult. A diákok és a tanárok egyaránt fesztelenül viselkedtek abban a pokolban, nem hatott rájuk, én pedig fenyegetőnek találtam a nyugalmukat…”

– Itt ér véget az egyik iskolai életnek szentelt fejezet. Nos, hogy tetszett? – kérdezi Paula rezzenéstelen arccal.

A szerzetes olyan dühös, hogy meg sem bír szólalni.

– Nem örül, hogy egy diák megörökítette az iskolát és annak kifinomult, torzító módszereit?

A pap igyekszik értelmet adni gyűlöletének, amit a vele szemben ülő személy vált ki belőle. Igyekszik úgy tenni, mintha nem félne tőle.

– Hová akarsz kilyukadni?

– Nekem ehhez semmi közöm. Én csak az öcsém, a maga drága kis Luisának örököse vagyok.

– Hallgass el, undorodom tőled!

– Ne sértegessen, maga szarházi!

– Te magad mondtad, hogy könnyű nő vagy. Ugyan, mit mondhatnánk egy olyan nőről, akinek a bűn a mestersége, az egyetlen mozgatórugója?

– És a korrupciót minek nevezné, amely a maga irányítása alatt álló iskolában zajlik? Én átadom magam a férfiaknak, akik megkívánnak, akik önként megkeresnek. De Luisnak vajon milyen fegyvere volt tízévesen, hogy harcoljon ellenetek? Nemcsak a testén gyakoroltatok erőszakot, hanem a szellemét is eltorzítottátok, káoszt és félelmet keltettetek benne! És mindezt Isten nevében.

– Fogd be a szád! Nem hinném, hogy Luis írt volna akár egy szót is ebből a szemétből!

– Isten szolgája elvesztette az önuralmát! – szakítja félbe Paula gúnyosan és dühösen. – Hogyan lehetséges ez, ha egyszer olyan banálisak a sértéseim, és maga olyan fent van, én meg olyan lent?! – Rövid szünetet tart, hogy aztán még indulatosabban folytassa. – Luis úgy halt meg, hogy átkozta magukat, én pedig azért jöttem, hogy megbosszuljam a sérelmeit! Neki már nem maradt rá ideje.

A szerzetes rémülten néz a lányra.

– A szüleimmel ellentétben engem ugyan nem győz meg az iránta érzett tiszta szeretetéről – jegyzi meg, a pap stílusát utánozva. – „Olyan volt számomra, mint a saját fiam.” – Idegesen felnevet. – Szemétláda! És a szüleim boldogok voltak, hogy az iskola igazgatója olyannyira szívén viseli a fiuk neveltetését…! Szegény Luis, és én is kislány voltam még, nem bízhatta rám a titkát. Képzelje csak, mit érezhetett, amikor kilépett innen! Őrültnek hitte magát! De a szellemek, amelyek gyötörték, itt vannak, megkövülve, ebben a könyvben! Az utolsó pillanatban még itt rekedtek, miután már sikerült megszabadulnia tőlük. De én visszahozom őket magának és a társainak. Térjenek csak vissza oda, ahonnan jöttek! Hadd gyönyörködhessenek a művükben!

– Őrült vagy! – nyüszíti a sarokba szorított szerzetes. – Idejöttél, hogy sértegess! Nem hiszem, hogy ezt Luis írta volna, sem azt, hogy a nővére vagy, de még azt sem, hogy meghalt! – Az utolsó szavaknál majdnem elsírja magát.

Paula egyszeriben hangot vált, mintha mi sem történt volna. Ezután sokkal nyugodtabb, mindenesetre továbbra is uralja a helyzetet.

– Most felolvasok valami mást. Az iskola falai között töltött időszak nagyon fontos volt Luisnak. A következő történetben maga is feltűnik.

A szerzetes tiltakozni akar, de érzi, hogy bekerítették. Most már nem dobhatja ki Paulát, és nem akadályozhatja meg, hogy belefogjon a második történetbe, hiszen amellett, hogy nincs ellene semmilyen fegyvere, kíváncsi rá, mit jelentett Luisnak, annak a diáknak, akit – mindannak ellenére, amit a történetében elmesélt – szívből szeretett.

Paula újból olvasni kezd.

„Az igazgató atya tiszteletére rendezett ünnepség előkészületei csaknem két hónappal az esemény előtt megkezdődtek. Olyasféle tour de force volt ez, amelynek során tanárok és diákok egyaránt a legjobbat igyekeztek kihozni magukból. Kicsit hanyagolnom kellett a tanulmányaimat, mert jelentős mértékben kivettem a részem a szervezésből. Mindenféle vetélkedőt tartottunk, és a mise – minden vallási ünnep próbaköve – a legfényesebb és leghosszabb volt az összes közül, amelyre az év folyamán sor került. Én voltam a kórus szólistája. Volt még színházi előadás, versmondó verseny, sportbajnokság és sok minden más. A diákok számára a legnagyobb örömforrás a különleges menü volt, amelyet aznap felszolgáltak nekünk, és a sportgálával egyetemben a legőszintébb vidámságot jelentette számunkra; úgy is mondhatnám, az ünnepség csúcsát. Én sajnos nem élvezhettem kedvemre: sietnem kellett az evéssel, ugyanis rögvest utána átvittek a papok étkezőjébe, amely független volt a miénktől. A diákok körében kiváltságnak számított, ha valaki beléphetett oda, hát még aznap, amikor tudtam, hogy én leszek az est egyik fénypontja.

Amikor beléptem, alig akartam hinni a szememnek. Az étkezőt egy töviskoronás Krisztust ábrázoló olajfestmény ékesítette. Habár a téma teljes mértékben vallási volt, feldolgozása igencsak meglepett. Krisztust félalakosan ábrázolta a művész, félprofilból; fejét kissé feltartotta, válla előredőlt. Nyitva volt a szája, akár Marilynnek Warhol híres képein, és arckifejezésben gyönyörteli fájdalom bujkált. A töviskoronát kicsivel a válla alatt rögzítették, és a húsához tűzték, ez tartotta össze a karját és a törzsét. Válla kitűnt a tövisdekoltázsból. A tüskék finom vércseppeket fakasztottak a húsából, amelyek rojtszerűen hullottak alá.

A szerzetesek úgy ülték körül a hosszú asztalt, mint a tanítványok az utolsó vacsorán. Megjelenésük egy másik sajátossága még jobban meglepett: káprázatos estélyi ruhában díszelegtek. Az egyik a húszas évek divatja szerint flapper stílusú öltözéket viselt; a másik fekete ruhát vett à la Juliette Greco, egzisztencialista miliőt árasztva; a harmadik uszályos köpenyben volt, kis csigákkal a homlokán; a negyedik Kleopátrának öltözött; az ötödik vedette-ként tündökölt, tollas, flitteres bikiniben… Az étkezőben igazi estélyi hangulat uralkodott, olyan volt, akár egy pompás álarcosbál. Én megilletődtem az örömüktől, hiszen nem- csak a tanárok külseje változott meg, hanem a viselkedésük is felismerhetetlen volt. Sosem gondoltam volna, hogy ugyanazok az emberek, akik szadista keménységgel bántak velünk, más körülmények között ilyen derűsek és harsányak lehetnek. Némán álltam ott, és csak bámultam a luxus és a frivolitás eme szokatlan egyvelegét.

Igazság szerint sokkal szebbek és szórakoztatóbbak voltak, mint a fekete reverendában, gyökeres formaváltásuk ugyanakkor felborzolta amúgy is gyönge és sebezhető lelkemet. Olyasfajta örömteli kedvességgel bántak velem, mint a nővérem barátnői, amikor buliba készültek nálunk, és megbabonázott szemeim előtt az utolsó simításokat végezték magukon. Az egyik pap odajött, és megcsókolt, a vörös rúzsnyom az arcomon maradt. Csak jóval később vettem észre, és nagyon elszégyelltem magam.

Fellépésem előtt kaptam turrónt, cukrot és egyéb nyalánkságokat. Szörnyen zavarban voltam, azt sem tudtam, hogyan reagáljak, és szemrehányást tettem magamnak, amiért nem vagyok képes természetesen viselkedni. Ők azonban nemcsak hogy megértették sutaságomat, hanem szórakoztatta is őket, ami még inkább megnehezítette a dolgomat.

Elérkezett az est tetőpontja. Mindenki elhallgatott, és az egyik atya felállt. A többiekhez hasonlóan neki is ragyogott a szeme az örömtől és az alkoholtól. Az ünnepi beszédek szokásos fordulataival élt:

– Igyekszem röviden szólni, hiszen sok hallani- és néznivalónk lesz még ma este, amelyek mind sokkal érdekesebbek annál, mint amit én mondhatok. Mindenki és a magam nevében – az igazgatóra nézett – szeretnék tisztelegni az ember előtt, aki Isten segítségével oly nagyszerűen vezeti iskolánkat. Remélem, ez a szerény rendezvény rávilágít hűségünkre és odaadásunkra. Ennek fényében az elbűvölő kis Luis most egy olyan dalokból összeállított repertoárral örvendeztet meg bennünket, amelyről tudjuk, hogy szeretett igazgatónk kedvenceiből áll.

A terem közepén álltam, s a hangulat hevében belefogtam az előadásomba. Felvezettem az első dalt:

– Mivel tudjuk, hogy az igazgató atya kedveli a népszerű, olasz Térj vissza Sorrentóba című dalt, ennek most egy olyan változatát adom elő, amelynek szövegét Venancio atya írta, és kifejezetten igazgatónknak ajánlja.

Az igazgató atya meghatódva figyelt az asztal mellől, ahol is középen foglalt helyet.

A Térj vissza Sorrentóba helyett Kertész állt a szövegben. A dal a következőképpen hangzott:

Kertész, kertész,

nagy szívedben

a forró szeretet

derűs színeket fest

gyönyörű kertedre.

Éjjel-nappal

őrzöd a kelyheket,

s égre emelt szemmel

beléjük életet

és reményt lehelsz.

Jó kertész,

kis virágaid

tüzes szirmai

rebegnek hálát,

s illatfelhő borul rád.

Folytasd hát a munkát,

s neveld tovább őket,

hiszen ez a te pompás

isteni küldetésed.

Másnap felhívott a szobájába, hogy gratuláljon, és közölte, hogy néhány napra elhagyja az iskolát. Engedélyt kért, hogy búcsúcsókot adjon, mire én megvontam a vállam. Aztán odajött, és szorosan átölelt. Remegtem, és undort éreztem, bár a reverenda alatt húzódó teste felzaklatott. Csókolgatni kezdte az arcom, aztán ajka egyszeriben hevesen a számra tapadt, és úgy tűnt, sosem akar leválni róla. Úgy éreztem magam, mint egy rongybaba a markában…”

Paula abbahagyja az olvasást, mély csend telepszik a helyiségre. Az igazgató atya nem tudja, mit mondjon, talán azért, mert Luis szavain keresztül lépésről lépésre átélte a jelenetet, vagy mert tiltakozni szeretne a vádak ellen, de nem tudja, hogyan. A második történet határozottan letaglózta. Az asztalon – a papírokon és íróeszközökön kívül – egy levélbontó kés is hever. A pap képtelen uralkodni magán, ráveti magát Paulára, és a mellkasába döfi a kést, a fiatal nő a földre rogy, gyönyörű ruhája felső részén kezd átszivárogni a vér. A szerzetes dühe a vér láttán némiképp csillapodik. A Paula kezében lévő papírok egy része lehull mellé a földre. Luis emléke a padlón kíséri, az imént olvasott oldalakon keresztül.

– Édes Istenem, mit tettem…?! – kiáltja rémülten a szerzetes.

– Gyűlölöm magát – dadogja Paula férfihangon.

Az igazgató atya nem tudja, mitévő legyen. Megpróbálja levetkőztetni, hogy ellássa a sebét, ha még nem késő. Senkit sem mer odahívni, de azt sem hagyhatja, hogy a lány segítség nélkül elvérezzen. Végül rászánja magát, és leszól a portásfülkében ülő szerzetesnek. Várakozás közben kigombolja a ruha felső részét. A levélbontó pontosan a mellkasába fúródott. Paula még egy utolsó „gyűlölöm” után teljesen mozdulatlan marad. A pap lerántja róla a melltartóját, hogy meghallgassa a szívét, amikor azonban a ruhadarab a kezében marad, látja, hogy tele van vér áztatta töméssel. Paula mellkasa egy fiatal férfié. A megtébolyodott igazgató atya végre megérti a látogatás jelentését.

– Ó, Luis…!

Hangosan sírni kezd a holttest felett.

– Luis, Luis…! Megöltelek…

A melltartó tömésével megpróbálja eltávolítani a sminket, de csak annyit ér el, hogy összevérezi Luis arcát. Leveszi a parókáját és a fülbevalóját. Az egykori Paula groteszk látványt nyújt, de a szerzetes átlát a véren és a sminken. Mint egy furcsa fájdalmas szűz, úgy tartja karjában Luist, nem veheti birtokba az egész testét, ahogyan szeretné, de elborítja csókjaival, és egyre csak a nevét ismételgeti, akár egy őrült.

Így talál rá a portás atya, amikor a szobába lép.