Borítószöveg

Egy osztrák-magyar család a román gulágon.

Az 1956-os forradalom után Visky András református lelkész édesapját huszonkét év börtönre és teljes vagyonelkobzásra ítélték, édesanyját – hét gyermekükkel együtt – kitelepítették a Duna-deltával határos Bãrãgan sztyeppe egyik lágerébe.

Az olvasó egy szovjet mintára létrehozott és fenntartott romániai munkatábor hétköznapjait, a sok nemzetiségű foglyok furcsa történeteit ismeri meg, a legkisebb gyermek nézőpontjából.

A regény középpontjában az anya áll, a gyermekei életéért küzdő fiatal osztrák nő. Egy szerencsés véletlen folytán náluk marad a családi Biblia, ebből az egyetlen könyvből az anya naponként felolvas. Ezek a bibliai történetek adják az elbeszélés keretét. A regény azonban nem fejeződik be a szabadulással, a szülőket és a hét gyermeket a román titkosszolgálat továbbra is szemmel tartja.

Visky András könyve megrendítő és felemelő történet egy családról, amely kiszolgáltatottságában, megalázottságában is a szeretetből és a bizalomból merít megtartó erőt újra meg újra.

„semmi ok elkapkodni ezt a szabadulás dolgot, nekünk aztán van időnk”

© 2022 Visky András

© 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Féder Márta

Szerzőfotó © Bíró István

A borítón látható fényképek
a Visky család albumából származnak.

ISBN 978-963-518-044-8

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A regény utolsó fejezeteinek írása idején a szerző
Térey-ösztöndíjban részesült.

A könyv megjelenését támogatta:

Testvéreimnek, Ferencnek, Istvánnak, Pálnak,
Lídiának, Máriamagdolnának, Péternek.

Szüleim emlékének.

A szerző kijelenti, hogy a könyv fikció, nevezetesen egy – valamiképpen felnőttkort megért – gyermek képzeletének a szülötte, aki a többéves gulágtapasztalatát sehogyan sem tudja szétválasztani a fantazmáitól. A fikció egyezéséért a valósággal a valóság a felelős.

Mi nem születik valamennyire is gyalázatból?

MÉSZÖLY MIKLÓS

…megértettem, hogy a remény a gonosz instrumentuma…

KERTÉSZ IMRE

A Bibliát azonban nem értem.

MARILYNNE ROBINSON

(Bibliapóker)

1

december 4., advent második vasárnapja, lejárt a két hét pihenő, és a két hét hosszabbítást követő újabb kétszer két hét is, és lejártak az újabbnál újabb hosszabbítások, Nényu, összeszedve minden erejét, a reggeli végét jelző hálaadó ima ámene után bejelentette, hogy nem kívánja elhagyni Apánk és Anyánk házát, egész életét velük és eljövendő utódaikkal akarja leélni, akik közül az elsőszülött Ferenc már kézzel-lábbal döngette belülről Anyánk diadalmasan domborodó hasát, mert ő bizony világra jönne azonnal, pedig a világon volt már ő is, csak éppen az Anyánk hasában, azon belül pedig abban az egyszerre végtelen kiterjedésű és végtelenül szűk óceánban, ami Anyánk szíve alatt hullámzott némán és sokat sejtetőn

2

Apánk most először vette szemügyre Nényut, akit akkor még Márikának szólítottak, és akire a Nényu nevet az Anyánk méhéből seregestül, olykor párosával előbújó gyerekek akasztották, nézte, nézte Márikát, mint aki kizuhant az időből és nincs miben megkapaszkodnia, ez az előtte álló ismeretlen lány az egész életére tart igényt, az övére és a szerelme életére, sőt még az utódaikéra is, és ez zavarba hozta, az a felismerés kerítette hatalmába, hogy elsőszülött gyerekük világrajövetele előtt valaki már közéjük született, nevezetesen ez a tanulatlan, okos és bátor nő, aki mindkettőjüknél idősebb, de gyermekük mégis, és akit csak két hétre fogadtak be ugyan a székelyföldi László lelkész levelét megszívlelve

3

a tiszta és szeplőtelen istentisztelet a jövevények és az árvák befogadása, itt nincs mit fontolóra venni, és nem azért, mert szent írás a Szentírásból, hanem mert ebben a kérdésben nincs mérlegelnivaló, a jövevény és árva, akik vagyunk, fogadja be a jövevényeket és árvákat, akikké leszünk, ez soha nem volt másként, mióta világ a világ, és addig lesz világ a világ, amíg ebben a kérdésben nincs helye az okoskodásnak, ha két hét, akkor két hét, ám ahogy telt az idő, ez a jövevény és árva egyre észrevétlenebbé vált, pedig nem tette láthatatlanná magát a cselédek évszázados ösztönével, távolról sem, ellenkezőleg, úgy vett részt a család életében, mintha mindig is hozzájuk tartozott volna, ahogy belépett a nagyszalontai parókiára és átnyújtotta Anyánknak a zárt borítékot László lelkész levelével, idegenségét is levetette magáról azonnal, úgy viselkedett, mint aki hazajött és otthon van, és ezen nem érdemes változtatni, mert mindenképpen lehetetlen

4

a rókáknak barlangjuk van, az égi madaraknak meg fészkük, az Emberfiának meg nincs hova lehajtani a fejét, mondta akkor Apánk Márikának, de nem folytatta, mert nem tudta, mi a folytatás, és azt sem, hogy milyen magyarázatot fűzhetne most a semmiből bevillant bibliai idézethez, Máté evangéliuma nyolcadik rész huszadik vers, tette hozzá, hogy a zavarát leplezze

5

amikor számára ismeretlen helyzetbe került, Apánk rendszerint a bibliapókerhez folyamodott, kapásból idézett valamit a szent könyvből, anélkül viszont, hogy elsőre világos lett volna előtte, miért éppen azzal a bibliai szakasszal hozakodik elő, egyszerűen csak hangosan kimondta azt, ami kikívánkozott belőle, kimondta, mert ki kellett mondania, semmi esetre sem azért, mert a jól csengő mondat a leginkább odaillő lenne és valamiféle magyarázatul szolgálna a kialakult tényállásra, és még csak blöffölni sem blöffölt, amikor idézett, pusztán átadta magát a helyzetnek, a bibliai szöveg inkább csak figyelmeztetés volt, hogy két ember sohasem csak kettő, és három sem csak három, és így a végtelenségig, az összefüggések pedig nem ismerhetők meg, azt viszont most határozottan érezte, le kellene beszélnie Márikát az elhatározásáról, és ha lehet, még ma pakoljon össze, szálljon fel az első vonatra és utazzon vissza szépen a nagy tekintélyű László lelkészhez, kövesse csak Márika az Emberfiát és ne őket, jobban jár, eszébe se jusson hozzá és a gyermekvárás boldogságától felhőkön lépkedő Júlia asszonyhoz kötni az életét, ma itt vagyunk, holnap meg nem tudjuk, hol, azazhogy nagyon is jól tudjuk, sem itt, sem ott, hanem bizony sehol, a Seholba vetnek nekünk ágyat, erre készülnek a bukaresti Pártközpontban, az Emberfiának nincs hova fejét lehajtania, szentigaz, de nekünk hamarosan fejünk sem lesz, gondolta Apánk, miért tűnne el velünk együtt a süllyesztőben Márika, ha még elkerülheti

6

tessék, a mai példa, figyeljen csak, „Tisztogatás”, ezzel a címmel jelent meg a Fáklya aznapi vezércikke, amely teljes egészében Apánkról szól, a Román Munkáspárt Bihar megyei napilapja az ő személyének szentelt egy teljes kolumnát, a közlemény messzire virító, öles betűi egyértelművé tették, mi vár ránk, felolvassa hát Márikának, döntötte el Apánk, hátha ért belőle, mert ha ez a végül is tökéletesen ideillő, égi madaras meg barlangi rókás idézet nem érte el nála az elvárható hatást, talán a Pártközpont adventre időzített üzenete kettéhasítja majd a szívét, mint ama nevezetes kétélű tőr Szűz Máriáét, és kijózanodik

7

„a tiszteletes úr, aki véletlen folytán egy angol bódító ital nevét viseli”, kezdte Apánk az olvasást a szerkesztőségi cikk harmadik bekezdésénél, nos ez volnék én a Pártközpont szemében, kedves Márika, egy idegen alkohol, azaz spiritusz, érti, mire gondolok, és még tiszta szerencse, hogy az amerikai szálat nem hozták szóba, de az is elkövetkezhet hamarosan, és nemes egyszerűséggel Jack Danielsnek vagy Jim Beamnek fognak emlegetni majd még a népbíróságon is, „nyitott kérdés marad, hogy bibliaköreit miért keresik fel főleg csinos, fiatal lányok s a régi egyházi szervezetek közül miért ragaszkodik legjobban a leányegylethez, amely külön az egyházi épületben próbálgatta javában a Fekete-Mén című sötét darabot, mikor a haladó szellemű lányok java része rég tagja volt már az egységes ifjúsági szervezetnek”

8

Fekete-Mén, Fekete-Mén, ismételgette Apánk az emlékezetében kutatva, mi lehet ez?, tudsz te erről valamit, édesem?, fordult Anyánkhoz, milyen darabot próbáltok ti éppen a leányegyletben?, talán csak nem a Sárga csikóra vagy a Piros bugyellárisra gondol a mi színtévesztő publicistánk?, Anyánkból kitört a nevetés, és mint annyiszor, behatolt Apánkba, előbb a szívébe, majd a lelkébe, végül teste összes létező indulatába

9

Apánk teljes szívéből, teljes lelkéből és teste minden erejével szerette az Anyánkat, pontosan úgy, ahogyan az első parancsolat írja elő, csakhogy a törvény az Örökkévalót parancsolja ezzel a szerelemmel szeretni, márpedig Apánk előtt a szerelem első törvényéről nem Isten, hanem Anyánk sejlett fel, a törvény szigorú betűje bizony mindegyre Anyánkat juttatta Apánknak nem is az eszébe, hanem a teste minden egyes sejtjét, egészen pontosan illatos nyakát, hullámzó csípőjét és káprázatos mellét, és ez mindig zavarba hozta Apánkat, főként amikor a szószéken esett meg vele, hogy gondolatai Isten beszédéről a papnék padjában egyedül helyet foglaló Anyánkra szálltak, rajta pihentek meg, mondhatni, Anyánk tekintetéhez hasonlót például nem látott sohasem, Anyánk mindenütt, mindenütt, mindenütt, még az újsütetű szalontai kommunisták rohamos elszaporodásában is istenösszefüggéseket vélt fölfedezni, ez a szabad függőség és odatartozás lehet a magyarázata annak, gondolta Apánk, hogy finom ajka hajlataiban mindig játékos, sőt kifejezetten huncut nevetés bujkált, talán ez lehet Anyánk titka, gondolta Apánk, ez a bujkáló, de azért önmagát felismerni hagyó nevetés, amit ha ajkával vagy nyelve hegyével érinthetett, Anyánk nyelvét is kicsalva rejtekhelyéből, zenével és a szivárvány színeivel töltekezett meg

10

meglesz még ennek a böjtje, gondolta Apánk, olyan még nem volt, hogy a szerelemért ne bűnhődött volna meg ember, ha már a Mindenható is megbűnhődött és töretlenül meg is bűnhődik miatta és érte, mert a szerelemmel szemben gyámoltalannak mutatkozik ő maga is, mióta világ a világ

11

az a nap például, amikor Márika bejelentette bolond döntését, hogy nem áll szándékában elhagyni őket, az a minden tekintetben nevezetes nap a pusztai vándorlással indult, a napi szakasz szerint a nép visszakívánkozott Egyiptomba, azaz olthatatlan vágyat érzett a rabszolgaság iránt, mire Anyánk azt a kérdést tette fel, nem is Apánknak, hanem önmagának és mindenkinek, hogy vajon miért nem cseréli le a Mindenható az ő népét?, Apánk pedig azt válaszolta, hogy azért, mert szerelmes, ha szerelmes, akkor az más, akkor az egészen más, nyugodott meg Anyánk, de mégsem nyugodott meg, mert újabb kérdéssel állt elő, miért nem cseréli le a nép az ő Istenét?, erősködött, mert szerelmes, válaszolta Apánk, akkor az más, akkor az egészen más, és ezt a választ végre a maga részéről is kielégítőnek tartotta

12

a Román Munkáspárt ráfordult a magyar kérdésre, a bukaresti és a vidéki pártszervezetek szigorú átvilágítását ígérte és könyörtelen, de igazságos tisztogatást, ezt jelentette be a Fáklya vezércikke, világos, viszont a „Fekete-Mén” rejtélyét sehogyan sem sikerült feloldani, pedig az írásértelmezésben igencsak járatosak voltak mind a ketten, előbb-utóbb csak magyarázattal szolgálnak ezért is, mondta Apánk, hiszen a Pártközpont nem fogja tudatlanságban hagyni Nagyszalonta népét, még az sem vitt közelebb a megoldáshoz, hogy Anyánk valóban színdarabot próbált a lányokkal a polgári leánygimnázium dísztermében, csak éppen Angyali üdvözlet volt a címe, és Anyánk volt egy személyben a szerzője és a rendezője, sőt játszott is benne, szép hasa és a küszöbönálló szülés az értetlenkedő Szűzmária szerepére predesztinálták őt, a mi árva Márikánk meg kék fátyolba burkolt fejjel az angyalok népes kórusában zengte a szegények és kitaszítottak karácsonyi üzenetét, ezzel a mondanivalóval még a Párt sem szállhat vitába, erősködött Anyánk, ló pedig nem szerepelt a darabban, fekete mén a legkevésbé, csupán persze a megkerülhetetlen karácsonyi szamár, ostoba szamárból viszont, talán mert valami ragály ütötte fel a fejét, túlkínálat mutatkozott éppen a városban, de végül a kegyességben igencsak elöl járó, nehéz beszédű harangozó testvérnél mégsem találtak jobbat

13

helyesen állapítja meg a Fáklya harcos cikke, hogy a kommunista érzelmű magyarok toborzása Nagyszalontán megtorpant, ezzel Apánk is egyetértett, valóban fennakadások mutatkoztak, a Magyar Népi Szövetségből egyenesen a bibliaórákra tódultak az emberek, „a Füves-kert, az egész VI-ik kerület, meg a mocsári rész, három utca és a szórvány kapcsolata hónapok óta úgyszólván teljesen megszakadt a szalontai szervezettel”, sőt a városi alapszervezet sem tudott látványos gyarapodást felmutatni, de ez „nem a tömegek hibája, mert míg az utcafelelősök komoly nehézségről számoltak be, addig Horváth testvér komoly eredményeket ért el”, olvassa Apánk a vezércikkben, na tessék, Horváth testvér!, te érted ezt, édesem?, vak ez a Horváth, vagy bátor?, az örök rajongó Horváth, nocsak, hogy megtalálták

14

Horváth testvér a rajongók megtérésfüggő fajtájából való volt, minden létező szektába betért és minden létező szektából kitért már, a legkülönfélébb keresztségekben részesült, számolatlanul, kérésre asztalt táncoltatott vagy sámándobbal esőt csinált, tarot-kártyát vetett és a Bibliából jósolt, egyszer Apánknak is bejelentette, hogy hosszú és becsületes vívódás után, ami alatt többször is megjárta az összes poklot és a mennyország hét egét, úgy döntött, református hitre tér, eszében ne legyen, esett pánikba Apánk, nincs ennél szárazabb vallás, Horváth testvér, próbálta lebeszélni, de Horváth testvér nem tágított, könyv nélkül felmondta az egész Heidelbergi kátét, előbb mindig a válaszokat, és csak azután a kérdéseket, majd amikor a kommunisták kezdték el a térítést Nagyszalontán, református kommunistává lett, de kikötötte, hogy ne elvtársnak, hanem testvérnek szólítsák továbbra is, Horváth testvér, így is maradt, a Fáklya is így emlegeti, van humora ennek a Horváthnak, hagyta helyben Apánk

15

mindegy, hagyjuk, a rajongó Horváth testvér eredményesen térít Nagyszalontán, igazi példakép, tudósít a Fáklya, sőt ő a Párt egyetlen reménye, nocsak, jó kis párt ez, ezzel szemben Széll Károly volt textilkereskedő, negyvenholdas gazda képes volt arra, hogy álnok módon magát mentve „hívatlanokat” is beszervezzen a Magyar Népi Szövetségbe, állítja a Fáklya, ezt az idegen nevű és szívű tiszteletest is például, de az éber végrehajtó bizottság visszautasította a gyanús papocska belépési nyilatkozatát, Széll Károly kulák szemtelen ajánló sorait pedig több, mindkettőjüket érintő feljelentés kíséretében a nagyváradi Securitate parancsnokságának továbbították

16

ezek nem tréfálnak, idézte Apánk töredékesen Széll Károlyt Márikához fordulva, a kurva anyjukat már nem tette hozzá, pedig Károly kulák a bibliakörökben is felszabadultan kurvaanyázott, kurva nagy zseni ez a Názáreti Jézus!, mondta könnyekkel a szemében, amikor Apánk befejezte a János evangéliuma magyarázatát, el is terjedt a városban, hogy a nagy természetű Széll kegyes életre adta a fejét, sőt úgyszólván megtért és újjászületett, mint a bibliai Nikodémus, a beszédén viszont nem változtatott semmit, kurvaanyázva szólt hozzá az evangéliumi szakaszokhoz is, és amikor neki tetszőt hallott a szószékről, félhangos „a kurvaanyját!”-tal nyugtázta, majd amikor Apánk megintette emiatt, Széll kulák ezt válaszolta: az Örökkévaló kedvét leli az én kurvaanyzásaimban, tiszteletes, tőle magától tudom, és én szeretnék mostantól az ő kedvében járni, a kurva életbe!, Apánk pedig a választ megnyugtatónak találta és elfogadta, sőt elfogadásra a presbitérium elé terjesztette

17

a karácsonyt még velünk töltheti, de utána pakoljon szépen össze és térjen vissza László lelkészhez, ő majd eligazítja a sorsát, mondta volna Apánk Márikának, de amikor fölemelte tekintetét a Fáklya vasárnapi számából, Márika már nem előtte állt, hanem a konyha csupasz kövén feküdt hason, olyan szép volt, mint egy korondi váza égetés előtt, nem utazom vissza, ismételgette csökönyösen a lány, ahová te mégy, oda megyek, ahol te megszállsz, ott szállok meg én is, néped az én népem, és Istened az én Istenem, idézte a Ruth könyvét, vastag, fekete copfjai szétálltak a kövön, mintha repülne

18

bibliapókerben Apánknak nem akadt még ellenfele, felszólította Márikát, hogy keljen fel és álljon az ajtófélfához, majd kinyitotta a Bibliát Mózes ötödik könyvénél és Anyánk kezébe adta, ő meg a konyhaszekrényből kivett egy aranyozó árat, Márika fülét az ajtófélfához, az árat meg Márika füléhez illesztette, innen olvasd, mondta akkor Anyánknak, hangosan, és Anyánk olvasni kezdte a kijelölt szakaszt: ha azt mondja neked, nem megyek el tőled, mert megszeretett téged és házad népét, mert jó dolga volt nálad, akkor fogj egy árt, és szúrd a fülén keresztül az ajtófélfába, azután legyen örökös rabszolgád, ugyanígy járj el a rabszolganő esetében is, Anyánk elhallgatott, Márika bólintott, Apánk meg átszúrta a fülét az árral

19

mától örökös rabszolga vagy, mondta neki, mert örökké szabad, nem hozzám és nem az én házam népéhez tartozol többé, hanem az Örökkévalóhoz, szabadságodtól senki meg nem foszthat téged, sem halál, sem élet, sem angyalok, sem fejedelemségek, sem jelenvalók, sem eljövendők, sem hatalmasságok, sem magasság, sem mélység, sem semmiféle más teremtmény, szabad vagy velünk maradni, szabad vagy bármikor elmenni tőlünk, és szabad vagy bármikor visszatérni hozzánk, nincs hatalom, amely arra kényszeríthetne, hogy velünk éld le az életedet, és nincs hatalom, amely elszakíthatna téged tőlünk, Ámen!, vágta rá Márika, nehogy bárki is meggondolja magát, és most menj, válassz magadnak egyet Jákób tizenkét áldásából, és élj aszerint, bármelyiket választhatom?, kérdezte Márika, nem, válaszolta Apánk, csak a sajátodat, jó, mondta Márika, értem, megyek és megkeresem

(K-lakás, fedőneve „Trandafir”)

20

a fogságban két nő neveli a hét gyermeket, Anyánk és Nényu, született Márika, mi vagyunk a proletárdiktatúra egyetlen szivárványcsaládja, tetejébe mindkét nevelőszülőnk reménytelenül szerelmes, csakhogy mindketten másba, ennyi a különbség, Anyánk Apánkba szerelmes, tiszta sor, Márika szerelméről viszont nem lehet tudni semmit, te kibe vagy szerelmes, Nényu?, kérdezzük a derékig érő haját fésülő Márikát, de ő nem válaszol, a kifúrt fülére mutat, nem az égre, nem a földre, nem a napra, nem a csillagokra, és nem az Anyánkra vagy az Apánkra, hanem a lyukas fülcimpájára, pedig mutathatna ránk is, mert Nényu igencsak belénk zúgott, ebbe a hét nyápic gyerekbe, súlyos, megengedhetetlen ízlésficam, csak a rendkívüli körülményekre való tekintettel nézhető el

21

mi is szeretjük Nényut, sőt nemcsak szeretjük, hanem ragaszkodunk hozzá, Patócs Erzsi nénit is szerettük Nagyszalontán, akkor is szerettük, amikor meglátogatott bennünket, és akkor is, amikor hazament, és szeretjük most is, amikor a börtönben van, mint Apánk, sőt Anyánk még kopaszon is látta Patócs nénit Nagyváradon, az ítélethirdetéskor, ott állt ő is egy tornasorban Apánkkal, akkor már mindenki kopasz volt, mind a huszonegy elítélt, aki Apánk perében nyerte el méltó jutalmát, drága kopaszok!, ismételgette Anyánk, drága kopaszok!, visszhangoztuk mi is Anyánkat, de Nényu egészen más volt, rajta nem fogott az idő, sem a fogság, nappal a nap nem szúrta meg, sem éjjel a hold, így fog megöregedni, ereje teljében és boldogan, mint aki már régen kimondta az utolsó szót, mert ezzel a szóval keződött az élete

22

mióta Apánk eltűnt a szemünk elől, Nényu jelenti számunkra a biztonságot, Anyánk titokban sír, amikor sír, Nényu pedig a szemünk előtt, nagy különbség!, Anyánk nem engedi nekünk, hogy vigasztaljuk, mert szerinte ezzel a Mindenható tartozik neki, Nényu viszont örömét leli a vigasztalásban, nagy különbség!, vigasztalja csak a Mindenható az anyátokat, én veletek is beérem, mondja ilyenkor Nényu, olykor azért fölmerül a gyanú, hogy Nényu nem a fölmerülő tanácstalansága miatt, hanem bizony azért sír ilyen gátlástalanul, egyenesen bele a képünkbe, hogy ne késlekedjünk a vigasztalásával, mi meg rávetjük magunkat mind a heten, és nekilátunk a vigasztalásnak, Nényu szerint tehetséges vigasztalók vagyunk, nagy ajándék, mondja, isteni szikra, de azért még sokat kell fejlődnünk, a tehetség munka nélkül mit sem ér

23

jobban tenné anyátok is, ha engedné, hogy vigasztaljátok, mondja ilyenkor, ő persze a Mindenhatótól várja a vigasztalást, aki maga is vigasztalan éppen, a világ olyan fordulatot vett, amire végképp nem számított, mármint a Mindenható, teszi hozzá Nényu, ráadásul egyhangú párthatározat is született, hogy nincsen isten, a mi istenünk sem létezik, bizony, a szovjet testvérek, Isten legyen hozzájuk irgalmas, végre megnyugtatóan kimutatták, hogy nincs, majd aztán hivatalosan Istennek is tudtára adták, így becsületes, valóban, a szemébe kell mondani, hogy eddig és ne tovább, eszedbe ne jusson létezni, ha már nem létezel, nagy könnyebbség mindenesetre, ami a Párté, az a Párté, el kell ismerni

24

nagy szükség mutatkozott a párthatározatra, többen, köztük a Pártba, sőt a Securitatéba átigazolt papok is fennen követelték a megalapozott és egyértelmű állásfoglalást, mert hiszen könnyen belátható, hogy nem létezik, azaz nem vagy, húzd meg magad, Isten, és egyhangúan a drága-drága Gagarinra hivatkoztak, akit pikk-pakk kilőttek az űrbe, mint egy proletár Münchhausen bárót, hogy tisztázza végre a kínzó kérdést, létezel vagy sem, nem kell ezen annyit rugózni, és amikor Gagarin visszajött, kijelentette, hogy nincsen Isten, nem találkozott veled sehol, pedig ott keringett, gombafej a híg levesben, egy szépséges galóca, az űrben, nos igen, a nincsben a nincs van, nem a mi Istenünk, de amikor Gagarin az űrből visszanézett és megpillantotta a Földet, elállt a lélegzete ettől a szépségtől és könny szökött a szemébe, igencsak megingott, nem kétséges, lehet, hogy mégis, hogy mégis-mégis, lehet, hogy csak-csak létezik mégis, de ezt a kételyét már nem foglalták a párthatározatba, lehet, hogy a nincsben mégis van valami, és ha nem is valami, mert az végképp túlzás volna, hanem van ott valaki, aki összegömbölyödve kis helyen is elfér, mint az ő Erwin nevű macskája, töprengett Gagarin, azazhogy, ha egészen pontosan és a párthatározat tárgyilagosságával akarunk fogalmazni, lehet, hogy pont ez az űr nincs, hanem csak a valami van, és benne a valaki, mint például mi is, ezek a csontra száradt valakik itt, ebben a fogolytáborban, és az is lehet, igen-igen, hogy az űr nem ott kívül van, sőt eszébe sincs kívül lenni, hanem belül, itt bennünk, a mellkasunkban, a szívünkben, a csontjainkban, a koponyánkban, a gyomrunkban, a zsigereinkben, na és a szavainkban is, igen-igen, a szavakban is ott van, mint egy csillagfényű gyémánt, gondolta Gagarin, és szerelmetes Erwin macskáját látta elsuhanni az Androméda-ködben

25

értésére kellene adni Anyánknak, hogy ne Istentől várja a vigasztalást, talán jobban járnának mind a ketten, Isten is és Anyánk is, ha nem egymás ajkáról lesnék a vigasztaló szót ebben a különös helyzetben, amibe nemcsak mi, hanem az egész világ került, jobban járna, ha beérné a ti vigasztalásotokkal, pupákok, mert isteni tehetséggel bírtok, már most látszik

26

a lányok Nényu hollófekete haját simogatják, amikor vigasztalják, még a szétválasztott hajtincsek befonására is vetemednek a vigasztalás leple alatt, ami mégiscsak túlzás, de Nényut, úgy látszik, ez is vigasztalja, Nényu fénylő, vastag hajának nincs párja, erős feneke aljáig ér, olyan hosszú, amikor meg két varkocsba fonja, sikongat rajta a fény, ahogyan a költő mondja, add nekem a hajadat, Nényu, amikor levágod, kérleli Lídia, nem vágom le, mondja Nényu, soha?, kérdezi Lídia, soha, válaszolja Nényu, sohaaa!?, csodálkozik Máriamagdolna, mert Máriamagdolna nem tudja elképzelni a sohát, miért soha?, kérdezi Lídia, mert megfogadtam, hogy sem olló, sem nyírógép, sem borotva nem érintheti a hajamat soha, mondja Nényu, megfogadtad?, igen, feleli Nényu, fogadalmat tettem, kinek?, kérdezi Lídia, de erre a kérdésre Nényu már nem válaszol, ujjával megérinti a lyukas fülét, ennyi a válasz

27

apa-történet, gyertek, mondok nektek egy apa-történetet, szólít Anyánk, leheveredünk a szalmára Anyánk köré, elgyötört kicsi állatok, én addig ügyetlenkedem és húzom az időt, amíg végre az ölében kötök ki, oldalvást helyezkedem el, hogy az arcát is lássam és az arcommal a melléhez simuljak, anyám magához szorít, puszit ad a homlokomra, és én boldog vagyok, szopós malac, mondják irigykedve a testvéreim, pedig nem szopok már, az anyatej ízét és illatát régen elfelejtettem, és nem szopom a hüvelykujjamat sem, csak éjszaka, vagy amikor elrejtőzhetem a barakkunk mögött elterülő, csattogó kukoricásban

28

nem anyám választott el magától, hanem a kommunisták választottak el tőle, nagy különbség, egészen pontosan a Crişana Tartományi Titkosszolgálat tisztjei, nekik köszönhető, mondhatni, hogy egyik pillanatról a másikra elapadt anyám teje, mintha elzártak volna a testében egy csapot, pedig még hónapokig anyám tején kellett volna élnem, hogy épelméjű legyek, de hamar feladtam, nem tehettem mást, és feladtam az épelméjűséget, nagyon hamar azt is, nem bírom például leállítani az agyamat, éjjel-nappal körbejárnak benne a szavak, föltorlódnak a tekervényekben, emiatt aztán keveset alszom, pedig aludni szeretek a legjobban, és Anyánk mellett, olyankor a barakk szalmáját is szeretem, Anyánk szépségéről zizegnek nekem egész éjszaka szebbnél szebb történeteket

29

nincs magyarázat arra, hova tűnhetett a nekem szánt, sok, finom tej anyám testéből abban a villanásnyi időben, amikor Anyánk fájdalomtól eltorzult hangon ordítani hallotta Apánkat, csak annyi tudható, hogy azonnal felismerte a hangját, és bár nem hallotta őt üvölteni sohasem, mégis bizonyosra vette, hogy csak a férje összeszorult torkából törhet fel ez a gyötrelmes kiáltás

30

Anyánk nem a fülével, hanem az egész testével hallotta az idegen hangot, átjárta a sejtjeit Apánk kiszolgáltatottsága és rettenetes magánya, mintha életében először vetődött volna fel benne, hogy nincs Isten, vagy ha van, nem mindig létezik, azazhogy Isten létezése legmélyén az istenhiány szivárványos térségei derengenek, Isten elhallgatott előle valamit, adta tudtul az ordítás, ami Anyánkat leginkább szerelmi együttléteik boldog zuhanásaira emlékeztette, arra az örökkévalóságra, amikor elengedték magukat egymásban, abban bízva, hogy testük közös ragyogásából nem kell visszatérniök soha többé

31

a nagyszalontai Securitate beidézte kihallgatásra Apánkat, de nem a titkosszolgálat épületébe, hanem a „Trandafirul” fedőnevű konspirációs lakásba, „Rózsa”, erre a névre keresztelték ezt a titkos apartmant, a hivatalos meghatározás szerint „fedés alatt működtetett bérlemény”, becézve „K-lakás”, Uramisten!, ez a sokat sejtető idézőjelekkel ellátott „Rózsa” fedőnév!, mintha bizony a tiltott szerelem titkos fészke lett volna, válogatott K-lányok színvonalas örömtanyája, és a nagy depressziók és megvilágosodások buja szentélye

32

megyek én is veled, mondta Anyánk, hogy képzeled?, próbálta leszerelni Apánk, egyszer csak nyomtalanul eltűnsz nekem, erősködött Anyánk, nem jössz vissza soha többé, halva talállak a Köles-érben, vagy felakasztanak a harangkötélre, mit tudom én, egy kondulás, ennyi marad belőled nekem, még szerencse, hogy nem vagyok szekus tiszt, jobbnál jobb ötleteim vannak, hogyan lehetne eltenni láb alól a magadfajtákat, te istenverése, te, mondta Anyánk, remélem is, hogy Isten verése vagyok, édesem, ez az egyedüli reményem, felelte Apánk nevetve, ne félj, hiszen tudod, egyetlen hajszálat sem tehetünk fehérré vagy feketévé, hát ez az!, csattant fel Anyánk, éppen ezért megyek, e miatt az átkozott tehetetlenség miatt, de ezt az átkozott tehetetlenséget már nem neki mondta, hanem csak magának, mert eldőlt benne, hogy nem marad otthon, mindenképpen utánamegy, Apánk megcsókolta Anyánkat, szájon és hosszan, ahogyan a leginkább szerette, ha a fürdőszobában lettek volna, lefekvés előtt, akkor a nyelvével megkereste volna a nyelvét, hadd szeretkezzenek kedvükre, mint a delfinek, de nem tehette, nem lefekvésre, hanem kihallgatásra készülődött, azaz a halálra, elköszönt hát tőlünk is, mint aki utoljára lát bennünket, mert mindig így köszönt el, mint aki utoljára lát bennünket

33

hova megy apa, kérdeztük?, behívták, kik?, hát ők, ugyanazok, ki az Isten tudja, kik ezek az ők, lehet, hogy még ők sem tudják, tegnap még a dalárda oszlopos tagjai, Kossuth Lajos azt üzente, elfogyott a regimentje, meg mit tudom én, ma már teljhatalmú titkosszolgák, akik szerint Kossuth Lajos nem üzent semmit, másfelől meg valóban elfogyott az a bizonyos regiment, mind egy szálig, jobban tennénk hát, ha nem hátráltatnánk a kollektivizálást, na igen, az Isten se tud kiigazodni ezeken

34

Anyánk kölcsönvette Nényu óriási hárászkendőjét, magára kötötte az esedékes újszülöttet, aki én voltam, egy ideig az ablakból nézte, merre megy az Apánk, majd kilépett a házból és a nyomába szegődött, engem közben a szépségesen duzzadó mellére tett, nehogy felsírjak, egymás mögött mentek, mint két idegen, azaz velem együtt három, három idegen a nagyszalontai alkonyatban, de mégsem, egyedül én nem voltam idegen a háromból, ennek a férfinak és ennek a nőnek a szerelméből lettem, ők pedig vészesen közel kerültek egymás elgondolhatatlan és végleges elvesztéséhez, ami hamarosan be is következett, ha nem is ezen a napon, Apánk belépett a „Rózsa” fedőnevű K-lakás földszinti apartmanjába, Anyánk még látta, melyik lakás ajtaján csengetett be, látta, hogy ráesik az éles fény, amikor kinyitják előtte a bejárati ajtót, és látta, hogy elnyeli a fény, amikor bezárul mögötte

35

egy ideig fel-alá sétált az utca túloldalán, mintha csak engem levegőztetne, majd leült a ház előtti padra, hogy eljátssza, eljött a szoptatás ideje, közben persze engem levegőztetett és engem szoptatott valóban, én voltam anyámnak a fedőszerve, én tartottam fenn, mondhatni, a törvényesség látszatát, pedig semmi törvénytelenséget nem művelt, ha egyáltalán értelme van a törvényességet firtatni a törvénybe iktatott törvénytelenségek idején

36

az épületben mintha semmi sem mozdult volna, csak a K-lakásból szűrődött ki fény, Anyánk a mozdulatlan lombú sorfákat nézte az alkonyatban, talán vadgesztenye, gondolta, közben meg már jó ideje Apánk hangját hallotta, de nem hitt a fülének, azt hitte, csak a belsejében gomolyog ez az ismerős hang, nem is hallhatja senki, még én sem, csak ő, pedig bizony Apánk üvölt, sőt ordít, ő az, nem kétséges, hangja röhejesen elvékonyodik, árad belőle a megalázottság és a szégyen, Anyánk felpattan a padról, belép a bejárati ajtón és gondolkodás nélkül becsenget a K-lakás ajtaján

37

csend, zajok, mintha valaki kinézett volna a kémlelőn, aztán tanácstalan, fojtott szóváltások, majd sokáig semmi, Anyánk megint csengetett, most hosszabban, itt vagyok, görények, eszemben sincs elmenni, üzente a csengőhang, kisvártatva egy fiatal tiszt nyitott ajtót, a férjemért jöttem, jelentette be Anyánk köszönés nélkül, jöjjön be, mondta neki magyarul a tiszt, Anyánk belépett, jó estét, mondta, jöjjön beljebb, jöjjön csak, ne féljen, biztatta, engedje meg, hogy bemutassam a kollégáimat, Paul Nicolae őrnagy, Barna Petru főhadnagy, én meg Usvat Florian hadnagy vagyok, hazudik, gondolja Anyánk, senkit nem úgy hívnak, ahogy hívnak, bár ez a Barna ismerős valahonnan, bárná, nocsak, így ejti ki a saját nevét, egy kicsit ügyetlenül, mint akit rajtakaptak, mindegy, na és ott van a férje, őt nem kell bemutatnom, ugye, vagy mégis?, nem, nem kell, vágott vissza Anyánk, pedig soha nem látta ilyen állapotban Apánkat

38

Apánk egy csinos tonettszéken ült, jobb lábán nem volt cipő, nadrágszára felhúzva térdig, nagylábujjából patakzott a vér, de csak a körömágyból, nézték egymást, nem mozdultak, Usvat hadnagy szólalt meg először, a férjéért jött, nem?, viheti, közölte, mára végeztünk, gyere, mondta Anyánk az Apánknak, segítek, fölhúzta a zokniját, feladta a cipőjét és elindultak kifelé a K-lakásból, viszontlátásra, köszönt Usvat, a többiek hallgattak, jó éjszakát, válaszolta ügyetlenül Anyánk, viszontlátásra, azt mondtam, szólt egy kicsit keményebben Usvat, viszontlátásra, válaszolta megtörten Apánk

39

kiléptek az utcára, Apánk ügyetlenül sántított, támaszkodj rám, mondta neki Anyánk, de máris megbánta, Apánk inkább kézen fogta, ahogyan Anyánk a legjobban szerette, mióta együtt voltak, egymásba fonták az ujjaikat és úgy mentek, ha tehették, mint két kamasz szerelmes, és most megtehették, az utca végén megálltak, Apánk lehúzta a cipőjét, hogy kiszabadítsa édeskrumpli nagyságúra dagadt lábujját, lehúzta vércsatakos zokniját, a körme alól még mindig lüktetve szivárgott a vér, Anyánk megtörölgette és a saját fehér zsebkendőjébe pólyálta, mikor elkészült, Apánk kilépett a másik cipőjéből is, lehúzta a zokniját, és mezítláb ment tovább, még mindig sántítva

40

melyik volt a háromból?, kérdezte Anyánk, amikor a Toldi utcáról a főútra tértek, a Csonkatorony felé, Barna Péter, válaszolta Apánk, nem Bárná?, kérdezte Anyánk, nem, dehogy, én temettem el az anyját, az apja papíron most is presbiter, mondta Apánk, jóravaló emberek, azok, tette hozzá Anyánk éllel, tisztára, a spiccvassal csinálta, folytatta Apánk, mint aki maga sem érti, mi történt vele, látszott, hogy nem először, állapította meg tárgyilagosan

41

amikor rálépett a körmömre, az arca egészen közel került az enyémhez, mélyen a szemébe nézhettem, szép, hideg szeme van, tűrte?, kérdezte Anyánk, egész jól, válaszolta Apánk, de aztán nevetgélve hátat fordított mégis, szerencséjére volt spiccvas a csizmája sarkán is, szerencséjére, tette hozzá Anyánk, vagy inkább szerencsénkre, mondta Apánk a gondolataiba mélyedve, talán, tette hozzá hosszú szünet után

42

ne haragudj, mondta Anyánk, ne haragudj, hogy, de nem tudta folytatni, legalább hallottad, vágott a szavába Apánk, hallottam, válaszolta Anyánk, elég röhejes lehetett, mondta Apánk, az volt, valóban, hagyta helyben Anyánk, nem vagyok hős, mondta Apánk, mától, egészítette ki Anyánk, mától nem, igen, ismerte el Apánk, ne is legyél, kérte Anyánk, erős légy, ne hős, az nem kell, mondta, nekem sem, vágta rá Apánk kisdiákosan, nem tudtam, hogy nem, mit nem?, kérdezte Anyánk, hát hogy nem kell, én sem, mondta Anyánk, én sem tudtam, és végre, végre félhetek is, folytatta Apánk a megkönnyebbülés valóságos érzésével, én is, én is, sóhajtott fel Anyánk, félni fogok tőlük, ígérte meg Apánk Anyánknak, féljünk együtt, javasolta Anyánk, úgy lesz, hagyta helyben Apánk, és félni fogok az árulástól, folytatta, az árulástól azért jobban, tette hozzá Anyánk, attól jobban, mint tőlük, igen, attól jobban, mondta fel Apánk a leckét, akkor jó, zárta le Anyánk, akkor jó

43

köszönöm, szólt újabb hosszabb szünet után Apánk, mit köszönsz te nekem, megőrültél?, emelte fel a hangját Anyánk, azt, hogy hallottad, nemcsak én, ő is hallotta, nézd, mondta Anyánk, és kiemelte a fejemet a hárászkendőből, a fejemmel együtt a melle is kiomlott a kendő takarásából, megálltak, nézték egymást és néztek engem, nem sírt fel?, kérdezte Apánk, nem, válaszolta Anyánk, pedig azonnal elment a tejem, elment?, el, éreztem, ahogy visszalövi magát a semmibe, mondta Anyánk, ne haragudj, mondta Apánk, mit képzelsz?!, csattant fel Anyánk, ő sem haragszik, látod?, pedig az ő teje volt, mutatott rám, a legutolsó cseppig, szeretem a melledet, mondta Apánk, én is szeretem, amikor azt mondod, hogy szeretem, mondta Anyánk

44

amikor történeteket mond nekünk és én az ölében vagyok, a kiejtett szavakkal együtt Anyánk testének változásait is érzékelem a testemmel, ha például Anyánk váratlanul megszakítja az elbeszélést, nagy levegőt vesz és velem együtt megemelkedik a melle, vagy ha elhallgat, mert nem tudja folytatni, olyankor én tudom a legjobban, hogy a történet nem szakadt meg, most folytatódik csak igazán, abban a lélegző csendben jelenik meg előttünk a legteljesebben Apánk, összerakhatjuk őt mi is a nélküle eltelt idővel, amióta nem láttuk őt és nem hallottunk róla semmit

45

amikor megáll az elbeszélésben, Anyánknak ragyogni kezd a szürke és vánnyadt arca, vánnyadt, ezt a szót tőle tanultam, egy vánnyadt szobalány rézsodrony virgáccsal castigál, azaz ver, egy cinmedencében hófehér tojáshabot, ahogy a költő mondja, vánnyadtak vagyunk mi is mind a heten, elcsontosodott a nagyszalontai, nyüvedi, köbölpusztai, magyarkéci formás gyermektestünk

46

mióta kitelepítettek, egy-egy ketrecet cipelünk csupacsont lábainkon, a ketrecben a lelkünk verdes, a testünkhöz mérten aránytalanul nagy és büdös koponyánkat vékony nyak köti össze ezzel a rozoga ketreccel, ebből a koponyából mindenféle gondolatok rajzanak ki, nehéz kordában tartani őket, jönnek, csak jönnek, hívatlanul, mint a cserebogarak vagy a hegyes farokkampóval támadó parti fülbemászók, Júlia, így hívják az Anyánkat, jól áll neki a szerelem ezzel a névvel

47

Nényu viszont egészen más eset, pedig szerelemből vált ő is a történetünk részévé, és mi az ő történetének részévé, Nényunak nem volt története, amikor bekopogott hozzánk, csak valami összerakhatatlan foszlányok tüdőbeteg anyja korai haláláról és a gyermekeiről soha nem gondoskodó nemzőapjáról, csak lányokat tud szülni nekem ez a kurva, hajtogatta részegen az apja, kinek kell ez a tíz haszontalan lány, nekem biztosan nem, és eltűnt nyomtalanul valahol a máramarosi hegyekben, de amikor Nényu, akkor még Márika átlépte a nagyszalontai paplak küszöbét, megérezte, hogy belekerült abba a történetbe, amelybe mindig is vágyott, véget ért számára a pusztai vándorlás, gondolta, elkezdheti a saját életét, nem egy ismeretlen család ismeretlen történetének a részévé vált, dehogy, hanem maga a történet fogadta magába, ami ha magával ragad, soha nem akarsz kilépni belőle, megszűnik előtted minden más lehetőség, erre még Isten sem tud jobb szót, mint a szerelem, és nincs semmi köze az áldozatvállaláshoz vagy a jósághoz vagy a húshagyó erényesség akarásához

48

amikor Apánk átszúrta fülét az árral a paplak ajtófélfáján, Márika túllépett minden józan mérlegelésen, levették róla a jóság és erényesség terhét, magyarázta Nényu, egész lényét áthatotta a boldogság, mint a villám, attól kezdve a jó és erényes embereket elkerülte, viszolygást érzett a közelükben, csalhatatlan érzékkel ismerte fel őket még mielőtt megszólaltak volna, ezek az ájtatos pirospont-vadászok, mondta, Isten nem osztogat pontokat, sem pirosakat, sem feketéket, válassz magadnak egy áldást Jákób tizenkét áldásából, erre szólította fel Márikát Apánk, amikor az ajtófélfánál átszúrta a fülét, ő meg Benjámin áldását választotta, mert Márika is a legkisebb volt az évi rendszerességgel érkező lányok sorában, mint ez a sivatagi szerelemből született Benjámin a tizenkét fiú között, „Benjámin ragadozó farkas, reggel zsákmányt eszik, este prédát oszt”, ezt az áldást választotta Márika, azzal a kölönbséggel, hogy Nényu addig nem nyúlt a zsákmányhoz és a prédához, amíg el nem osztotta közöttünk és meg nem győződött afelől, hogy mindenkinek megfelelő adag jutott, hogy életben maradjon a szabadítás napjáig

(A nyüvedi Jézus)

49

elmélyedtünk bűneink megismerésében, jegyezte fel Apánk 1956. február 24-én a presbiteri jegyzőkönyvben, a presbitérium közös megbeszélés folytán a következőket állapítja meg, így kezdődik a hivatalos irat, a jegyzőkönyvet Kulcsár Károly, Széles Márton, Farkas Gyula, Csősz Sanyi, Lovas Pál, Lovas György, Oláh Lajos, Rácz Mihály, Csősz János és Csoma László saját kezű aláírással hitelesítette, Apánk neve fölött a k. m. f. rövidítés áll, kelt, mint fent, ezt jelenti

50

Anyánk a szomszéd község parókiáján vajúdik, hatodik gyermekét tolja ki a világra éppen, havazik, de el is olvad mindjárt, az asszonyok Nényu vezényletével ágybetétestől szekérre emelték, és úgy vitték át a jákóhodosi erdőn keresztül Szalárdra Molnár tiszteletesékhez, Anyánk a saját légzését figyeli, föl-fölsikolt, örvénylik a meztelen erdő, fölriadt madarak köröznek fölötte, ez nem légzés, hanem zihálás, bizony öt szülés után sem bírta elsajátítani a technikát, állapítja meg Anyánk, relaxáció és préselő légzés, micsoda szavak, a hasában nyomuló-hánykolódó magzatra nem tud gondolni most, Apánkra rontott a dühödt pártkommandó, mi lesz vele meg az otthon maradt gyermekekkel, ha tovább kell állniuk megint, kezd sok lenni neki ez a tartósnak mutatkozó református bozgorkodás

51

nem megy ez a préselés sehogyan sem, de hát minek is, jön a szalárdi bába, ráveti magát Anyánkra és a kezdetleges légzéstechnikájára meg a relaxációjára, préselni kezdi kifelé a gyermeket, mint akinek elintézetlen dolgai vannak a községházán, Anyánk két gyönge combja között megjelenik a csatakos fej, finomka fiú, már látszik, gyere már, húzkodják, gyere gyorsan, legalább te maradj életben, ha már az anyád itt szenved ki a kezünk között, mondja Molnárné tiszteletes, Anyánk egyszerre engedi ki magából a hatodik gyermekét és a saját lelkét, menj, menjetek, fogadd magadba az én lelkemet is, és élj két lélekkel, Péter, könyörög Anyánk a véres hatodik gyermekéhez

52

Anyánkat február 23-án, valamikor a délutáni órákban menekítették el Nyüvedről, 1955 pünkösdje óta egyre inkább bebizonyosodott, hogy nem test és vér ellen van nékünk tusakodásunk, állapítja meg a jegyzőkönyv, ezen a pünkösdön történt, hogy az ünnepi istentiszteleten, Apánk beszéde alatt kettős tüzes nyelvek szálltak alá a magasból, és a falu népe elhatározta, hogy a názáreti Jézus feltétlen uralma alá veti az életét, így a jegyzőkönyv, és ez azonnal a Román Munkáspárt tudomására jutott, a Názáreti feltétlen uralma futótűzként terjedt a faluban, az emberek örültek a gyors uralomváltásnak, ennyit tartott az új hitű kommunisták randalírozása, többen zsoltárokat énekelve még aznap tűzbe vetették vadonatúj pártkönyveiket

53

vasárnap, február 19-én, a tiszteletes elsőszülöttje, a nyughatatlan Ferenc vízen járt, tulajdonképpen belecsúszott a kert alatti, hirtelen megáradt patakba, megtelt a gumicsizmája a jeges vízzel, elragadta az áramlás, és vitte a mohó, kora tavaszi Berettyóba, és amikor már semmi remény nem volt a megmenekülésére, ő sértetlenül, minden segítség nélkül kilépett a partra az utánanyúlkáló örvények közül, többen eskü alatt tanúsítják

54

mikor bejött a házba, Anyánk előbb megpofozta, majd meztelenre vetkőztette a vacogó nyolcéves Jézust, fölállította a konyhaasztalra és forró törülközővel átdörzsölte soványka testét, majd pokrócba göngyölte és a kályha mellé ültette a fásládára, ha megbetegszel, mondta neki, jöhetsz újabb nyaklevesért, és magához szorította a pokrócból kikandikáló riadt fejet

55

csoda történt, anya, legyőztem a gonosz vizeket, mondta a még mindig elgyötört pimasz Jézus vékony orrhangon, nem beszélsz, utasította Anyánk a kis megváltót, hátrakötöm a sarkadat, ha még egyszer vízen jársz, és benyomott a szájába egy nagy kanál mézet

56

akkor, a vízen járás napján kezdte érezni a jósló fájdalmakat Anyánk, pedig még nem érkezett el az ideje, összegörnyedt, mindkét kezével megfogta a terhét, mintha semmiképpen sem akarná elveszíteni ezt a hatodikat sem

57

megtartja?, kérdezte tőle érmihályfalvi rendelőjében dr. Andrássy, amikor Anyánk terhes lett a hatodikkal, nem én tartom meg őt, doktor úr, hanem ő tart meg engem, válaszolta Anyánk, a doktor meg elcsodálkozott az ő beszédén, pedig az ikrek után világosan megmondta neki, álljon le már végre a szüléssel, nem fogja bírni, csináljon magával valamit, drága asszonyom, maga egy értelmes budapesti nő, nem itt nőtt fel ezen a mérges mocsárvidéken, még a nővérképző főiskolát is kijárta abban a fényes fővárosban, talán csak nem a Szentlélektől esik teherbe egyre-másra?

58

de, de, mondta Anyánk hangosan nevetve, kitárt combokkal a vizsgálóágyon, engem bizony maga a Szentlélek árnyékol be, mint Máriát, honnan tudja, doktor úr?, erre dr. Andrássy is nevetni kezdett, maga honnan tudja, asszonyom, mert én biztosan nem tudom, kérdezett vissza a doktor, az ő tudása ugyanis, mármint a dr. Andrássy nőgyógyászé igencsak behatárolt e tárgyban, mondta dr. Andrássy, ő csak annyit tud, amennyit tudhat, semmivel sem többet, Anyánk viszont azt is tudja, amit nem tudhat, legalábbis úgy tűnik neki

59

onnan tudom, mondta Anyánk, még mindig kacagva, hogy amikor együtt van a férjével, azaz amikor a férje in concreto mélyen benne van, ő meg mindenestől a férjében, nos akkor kettős tüzes nyelvek szállnak le rájuk, ha vörösek, erős lány érkezik, mint két éve, az ikrek után, emlékszik a doktor úr, ha meg kékek, mint a szeszfőző lángja, akkor nyámnyila fiú

60

az erős lányok már kicsi korban kemény karokkal átölelik az apjukat, és kiűzik a szívéből a gyávaságot, a fiúk meg folyton a faluban koslatnak, állatokat bírnak szóra, vízen járnak, szuszogó háborús lövedékeket ásnak ki a kert alatt, híreket hoznak az apjuknak a helyi pártszervezet újabb győzelméről a kollektivizálás sikeréért folytatott harcban, szörnyű, mondta Anyánk, folyton meg kell menteni valamitől ezeket az apró megváltókat, mennek előre, mint a vágóállatok

61

és most, érdeklődött dr. Andrássy, milyen színű nyelvek szálltak alá a plafonról, asszonyom?, kékek, igen, megint egy megváltó érkezik, válaszolta Anyánk, és legyintett, elegánsan, nagyvonalúan, mint ahogy nőgyógyászati vizsgálóágyak dívájához illik, maga viszont nem fogja túlélni, asszonyom, replikázott dr. Andrássy, az én tudásom szerint legalábbis, tette hozzá, nem a szülésbe halok én bele, doktor úr, mondta Anyánk, hanem a szerelembe, igen-igen, gondoljon erről bármit is a doktor úr

62

a nevezetes pünkösd óta mozgolódás támadt, feljelentések, küldöttségek és tanácskozások érték egymást, a kollektív gazdaság székházában heteken át egész éjjel égett a villany, elterjedt, hogy több különbizottságot hívott össze a tartományi állambiztonsági csúcsszerv, hosszú éjszakákon át elemzik Apánk szószéki tanításait

63

azt azért mégsem jelenthetjük a párközpontnak, állapították meg, hogy a faluban a názáreti Jézus feltétlen uralma vette kezdetét, pedig bizony errefelé mennek a dolgok, ingatták gondterhelt fejüket, a nagyváradi egyházi főhatóság, személyesen a püspök elhatárolta magát a nyüvedi Jézustól, hivatalos román nyelvű leirat is érkezett az Eparhia Reformată püspöklila pecsétjével, amely kijelenti és megerősíti, hogy a kollektivizálás a négy evangélium tökéletes beteljesítése, ne a nyüvedi Jézust, hanem a Párt utasításait kövessék a hívek, ehhez tartsák magukat, átok alatt, üzente a püspök, aláírás, s. k.

64

ezen az estén fél hétkor már nem hívta a harang a gyülekezetet, az elnémúlt harangok helyett az este csendjében kalapácsütések dübörgését lehetett hallani, adja tudtunkra a jegyzőkönyv, a templomajtó jajjgatott, amint verték rá a vaspántokat, így, két mélyen zengő j-vel, bizony az egész vidék visszhangzott tőle, úgy hangzott, mintha egy nagy koporsóba verték volna a szöget

65

ezen a hasonlaton, nagy koporsó, ami Apánk javaslatára került a jegyzőkönyvbe, fönnakadtak a presbiterek, fölhozták Apánk minapi tanítását, te Péter vagy, és én ezen a kősziklán építem majd fel egyházamat, és a pokol kapui sem fognak diadalmaskodni rajta, és a felolvasott szakasz után Apánk ahelyett, hogy a szokásos magyarázatba fogott volna, fölemelte tekintetét a Szentírásból, és azt mondta, álljanak fel a gyülekezet péterei, akikre a názáreti Jézus fölépítheti az ő egyházát, mire vibráló csönd állt be és lehetetlenül hosszú ideig tartó, feszült várakozás, amit elsőként a nagy hírű Ilonka tört meg, fölállt, levette virágmintás kendőjét, kibontotta platinaszőkére festett haját, fölnézett a szószékre és azt mondta, itt vagyok, kőszikla akarok lenni, a gyülekezeten fölháborodott moraj futott végig, egyesek hangos nevetésben törtek ki, mit képzel ez a repedt sarkú, röpködtek a „szajha”, „kurva” meg „ringyó” szavak a szent hajlékban, mire Ilonka haja mindenki szeme láttára platinaszőkéből az eredeti szénfeketére változott, zavarában a kántor fölütötte az énekeskönyvet, és a 130. zsoltár éneklésébe fogott, mert éppen ott nyílt ki a könyv, Tehozzád teljes szívből, Kiáltok szüntelen, E siralmas mélységből Hallgass meg Úristen, az ének alatt föltartott kézzel fölállt az egész gyülekezet, kőszikla akarok lenni, én is, én is, én is, ámen!, mondta az ének végén Apánk, mostantól kőszikla vagytok mind, és ti vagytok a világ világossága is, tette hozzá, majd az ároni áldásra emelte a kezét és lejött a szószékról

66

több ez, mint hasonlat, ezt a betoldást javasolta akkor Apánk a vita során, mintha egy nagy koporsóba verték volna a szöget, több ez, mint hasonlat, így hangozna akkor a kiegészített mondat, a presbiterek meg egyöntetűen elfogadták a kompromisszumos kiegészítést, mert ha több, akkor már jó, akkor mégsem szögezték be a templom üres koporsójába a nyüvedi Jézust, mert azt mi nem hagynánk, mondták

67

Gönczi Lajos és Gondos Ferenc fúrták át az ajtót, szerelték fel a vaspántot, megy tovább a jegyzőkönyv, néhány perc múlva belépett a parókiára ifj. Gál Lajos, a volt gondnok, akit a gyülekezet az 1953.-i tisztújításon nem ok nélkül váltott le, és engem felszólított, hogy menjek ki az udvarra, kimentem, a parókia udvarán egy csoport ember várt, Gönczi Lajos volt a szószóló (közbeszólt még Domokos Imre és Domokos Lajos), aki azt ordította, hogy ők nem ismernek el papjuknak és többet ne merjek belépni a templom ajtaján, és hogy gondjuk lesz nekik a Párt utasítására meg a püspöki levél szellemében ellátni a nyüvedi Jézus baját

68

eddig sem mertem bemenni a templomba, gondolta Apánk ott az udvaron, amikor meg beléptem, kijönni féltem, ha már valahogy bejutottam, gondolta, ki tudna felkészülni arra, amit a Lélek mond a gyülekezetnek, a Lélekkel szemben egyszerűen tehetetlen vagyok, igen, belátom, mondta a szívében, kértem őket, adják írásba kívánságukat, de erre nem voltak hajlandók, hálát adok azért, hogy szelíd és csendes maradhattam, mondja a jegyzőkönyv Apánk hangján, aláírás és k. m. f., azaz kelt, mint fent

69

mire Anyánk hazaszekerezett Péterrel, Apánk már mindent összepakolt a házban, a könyvekkel kezdte, mint mindig, amikor költözni kellett, ebben lettünk a legjobbak, a költözésben, és ezt gyűlöltük a legjobban, a költözést