JÁSDI ISTVÁN

Oké, boomer

(EGY GENERÁCIÓ REGÉNYE)

részlet

Copyright © Jásdi István, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Borítókép Grant Faint / Getty Images

Szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 180 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Napfogyatkozás

Baby boom

Nyuggerek

Régi szép lányok

Boldog békeidők

2001. 09. 11.

Jó szüretek

Jégverés

Nyugati jóemberek

Felelősség az emlékekért

Vaklárma

Lola és Sándor

Baj lesz?

Pontosabb célzás…

Merre van Vuhan?

Régi járványok

Karanténban

Második hullám

Monostorban

Post-Covid

Aszály

Úton

Békaperspektíva

Hogy vagy?

Háború

Velence

És háború…

Napfogyatkozás

Az biztos, hogy 1999. augusztus 11-én, a napfogyatkozás idején mi még mindannyian fiatalok voltunk. Az utolsó 1-essel kezdődő év a mi életünkben egyedülálló csillagászati esemény előtt is több tekintetben mérföldkő volt. Márciusban hazánk – régi vágyunkat teljesítve – végre belépett a NATO-ba, és két héttel később már bázisainkat használták a Jugoszláviát bombázó amerikai gépek.

Augusztus 11-én 12 óra előtt néhány perccel az éppen csak újjáépült csopaki borház teraszán vártuk a szüleinkkel és családtagokkal, hogy elsötétedjen a világ. Mindnyájan ott voltunk Mami körül, a húgom, az öcsém és én, a gyerekeinkkel – összesen vagy húszan. Nem hiányzott Philadelphiában élő Zsuzsi húgunk sem. Édesanyánk, aki élete szép évtizedeit élte, annyi idős volt, mint én most. Hetvenöt éves.

Felkészültünk fénybiztos papírszemüvegekkel, de valójában nem gondoltam, hogy valami rendkívüliben lesz részünk. Körülöttünk az egykori szőlőtőkék helyén még gaz, csipkebogyó és mandulahusángok nőttek. Lent a vízen vitorlások gyülekeztek a part alatt, fedélzetükön hozzánk hasonló bámészkodókkal. Lassan haladt az idő, szokásos nyári délelőtt volt, szerencsére tiszta égbolttal. Azt mondják, napfogyatkozások helyszínein felszívódnak a gomolyfelhők is. Molnárfecskék cikáztak a domb felett, mi közömbös dolgokról fecsegtünk. Arról, hogy maholnap megérkezik Olaszországból a prés, és megrendeltük a chardonnay-t, a sauvignon blanc-t és az olaszrizlinget, a hamarosan beköszönő első szüreti napokról. Új, ismeretlen élet várt ugyan ránk, de nem éreztük, hogy korszakhatárhoz érkeztünk. Úgy tíz perccel dél előtt Miki szólt, hogy a Hold beleharapott a Nap peremébe, és mindannyian felnéztünk. Eleinte alig-alig észleltünk valamit, aztán egyre gyorsabban fogyott a napkorong. Öt perc alatt eltűnt a Nap, besötétedett, és váratlanul hűvös szellő hűtötte le a nyári hegyoldalt. A madarak elhallgattak, elültek. Megilletődtünk. Valami olyasmit érezhettünk, mint ötezer éve az egyiptomi Újbirodalom népe a Kr.e. 14. században Ehnaton uralkodása alatt. Hiába tudtuk, hogy az, ami történik, banális csillagászati esemény, mindannyian a hatása alá kerültünk. Helyükre zökkentek saját nagyságunkról, fontosságunkról alkotott elképzeléseink. Alig egy percig tartott a teljes sötétség, aztán kibukkant a Hold mögül a Nap sarlója, percek alatt visszatértek és énekelni kezdtek a madarak. Kiáltozás, nevetés hallatszott fel a Balatonon sorakozó vitorláshajók felől. Voltak, akik megtapsolták a kozmikus előadást. Az újra felragyogó nyárban tovább zsendültek és híztak a szőlő bogyói, és rövidesen nekiláttunk az első csopaki szüretünknek, a birtok történetében talán a százhuszadiknak. Azt még akkor nem is sejtettük, hogy az utolsó 1900-as szüret (mert az utolsó 20. századi a 2000-es volt) különlegesen jó minőségű borokat hoz majd az évtizedek óta üresen tátongó pincébe.

Most, huszonöt évvel később állok a tükör előtt, és hat évtized rutinjával, az apámtól tanult mozdulatokkal borotválkozom. Ahogyan lehúzom a habot a képemről, örök időktől ugyanaz az arc néz vissza rám a tükörből. Igaz, fogy a haj a fejem tetejéről, ez azonban így szemből nem látszik. Barbit, a fodrászt pedig megkértem, hogy tükörből se mutassa! Újabban az arcomon itt-ott kis barna foltok tűnnek fel, amiket lelkiismeretesen megvizsgáltatok egy-két évente a bőrgyógyásszal. Zsuzsa azt mondja, ezek nem veszélyesek, de a mellettük lévő apró pörsenés! Na azzal ajánlatos foglalkoznia! Vigyázni kell, mert a bőr nem felejt. Emlékszik a sok-sok évtizeddel ezelőtti nyáreleji strandolások utáni leégésre és lehámlott hátakra, a szkiffben a sok ezer kilométeres dunai evezésekre és az elmúlt három évtized balatoni vitorlásversenyeire. Jó, hogy a bőröm emlékszik, én magam ébredés óta arra az éjjel kettő körül megálmodott zseniális mondatra sem emlékszem, amit pedig nagyon meg akartam jegyezni. Lemosom az arcomat, és most nyújtanom kell, mert Krisztina szerint rettentően kötött vagyok, és csupa csomó az izom a lapockáim alatt és a lábikrámban. Nyújtok a nyitott fürdőszobai ablaknál, és ha a ma éjszakai zseniálisnak vélt mondatra nem is bírok visszaemlékezni, eszembe jut a tegnapi vagy talán tegnapelőtti mély gondolat. Valami olyasmi, hogy talán fizikai oka van annak, hogy egyre gyorsabban múlnak el a napok, és két reggeli borotválkozás között már régen nem huszonnégy óra telik el. Van, hogy már csak három-négy. Két vasárnapi ebéd között sincs több mint három nap, és két karácsony között is csak jó esetben telik el négy hónap. Szóval, egyértelműen egyre gyorsabban forog a Föld, és valószínűleg gyorsabban is kering a Nap körül. Ez talán magyarázatot nyújt a növekvő gravitációra is. Hiszen mi más oka lehetne annak, hogy gyakrabban esnek le a poharak, és sűrűbben esünk el a lépcsőkön?

Miután testileg és gondolatilag összeraktam magamat, és fölöltöztem, lesietek a lépcsőn a nappaliban gőzölgő kávéhoz és a vajas kenyérhez, amit Mari már elkészített. Együtt reggelizünk. Ötven éve. A fél liter gyümölcstea újdonság. Csak húsz éve szoktunk rá. A belgyógyász szerint sokkal több folyadékot kell fogyasztanunk. Mindkettőnk teásbögréje mellett pirulák sorakoznak.

Belenézek a norvég időjárás-előrejelzésbe, egy pillantást vetek a hírekre. Minden nap másik internetes oldalon, egyet jobbra, egyet balra. Középen senki. A következő percekben a napi – és mivel hétfő van –, a heti tennivalóimat leltározom. Kell, hogy feladataim legyenek minden órában és minden napon, különben percekre zsugorodnak a napjaim, és órákra az éveim. A tennivalóimmal próbálom fékezni a Naprendszer megállíthatatlannak tűnő gyorsulását.

Húsz-, huszonötezer reggeli ébredés, mosdás, fogmosás, borotválkozás a tükör előtt, reggeli, ebéd és vacsora, és újra ott áll az ember a tükör előtt. Egyre közelebb vannak egymáshoz az esti készülődések is, és az ember ijedten próbál számot adni magának, mivel is telt el az utolsó nap. Nem lehetnek üresek a napjaim!

Ki öreg? Tízéves korom körül úgy láttam, a harmincasok nagyon öregek. Mostanában a harmincasokat inkább kölyköknek tartom. Gyerekkoromban nem értettem, hogy miért jár Nagyapa folyton temetésekre. Mindig meghaltak a barátai. Már azok, akik túlélték a két világháborút. Apánk barátai nem haltak meg. Ő halt meg a generációjából az elsők között. Hatvanöt évesen. Rengetegen voltak a temetésén. Öregek és fiatalok vegyesen. Amikor nagyapa elment nagymama után, majdnem nyolcvannyolc volt. Mindkét testvérét és majdnem minden barátját túlélte. A sírnál talán csak nála fiatalabbak – zömmel családtagok – álltak.

A generációm az ezredforduló táján – a napfogyatkozáskor – ötven körül járt. Valamikor gyerekként együtt éltük meg a Rákosi- és a Kádár-korszakot, érett emberként a rendszerváltást, és mostanra visszavonhatatlanul megöregedtünk. Mi kevés szóból, magyarázkodás nélkül is megértjük egymást. Újabban a kortársaim temetésére járok. Azelőtt az én barátaim nem haltak meg.

Olyan dolgokról tudunk beszélgetni, amiket a gyerekeink már el sem tudnak képzelni. „Felültem a sárga keramitkockás kelenföldi Bocskai úton a hosszú orrú ötvenhármasra, amelyik a Lenke tér és a BUPA-pálya között közlekedett.” Egy ilyen mondatból a fiatalabbak csak a Lenke teret (ma Kosztolányi), a hosszú orrú, háború előtti autóbuszt, a keramitkockát (égetett, esőben lehetetlenül csúszós útburkolat) és a BUPA-pályát nem értik. (Még a Word nyelvi ellenőrző programja is fennakad ezen a BUPA-n. Bula vagy Buda, vagy mi a fenét akarok mondani? Így a Wordnek üzenem, hogy a rövidítés a Budai Pamut elnevezésű, francia tulajdonban álló társaságot jelölte a háború előtt.) Modernista épületében manapság irodaház működik. A Budai Pamut csapatának vörös salakos kézilabdapályája a Daróczi úton, a mai kollégium helyén volt. Ha segítettünk Dezső bácsinak, a gondnoknak rendbe rakni a salakos pályát, focizhattunk a kézis lányok edzése után. Ha minden szót külön kell elmagyarázni, kár belekezdeni a mondatba. A testvéreimmel, velünk egy házban felnőtt unokatestvéreimmel vagy az első osztálytól az érettségiig naponta látott osztálytársaimmal persze – ha egyszer-egyszer találkozunk – nem kell egymásnak magyarázkodnunk. Valahogyan olyan társaság jött össze itt a tóparti öreg vitorlázókból is, akik közül sokan ugyanezekben a kelenföldi utcákban nőttek fel, oda jártak általánosba a Bocskai útra vagy a Váli utcába, és gimibe a Jóskába, a Feneketlen-tó fölött. A gimi a legidősebbek számára még „a ciszterek” volt. A legfiatalabbak – unokáink – megint a ciszterekhez, ugyanabba az épületbe járnak. Korgó, az egykori válogatott kosaras, Gumó, aki valamikor az ősidőkben Európa-bajnok volt finnben, Tamás, az örökös elnök, Péter, a mérnök, aki húszéves amerikai karrierje után költözött haza, Dodó, a fogorvos, Éva, a válogatott vívó és banki vezető, Elektra, a kardiológus meg persze a többiek, akik, ha nem is kelenföldiek voltak, de legalább a kort, az ötvenes, hatvanas, hetvenes éveket nem kell nekik elmagyarázni. Majdnem mind emlékeznek még Cintulára (még egy név, amelyik a Fico elleni merénylettel most új jelentést kapott), aki nagyszünetben a gimi udvarának felső végén Rédió Laxemberget adott elő, Nobel tanár úrra, akit a nagyszünetben megtapsoltak a diákok, amikor szerényen mosolyogva végigvonult a széles emeleti folyosón, emlékeznek Korompay Ede fanyar humorára és nyelvtanilag hibátlan, de nagyon közép-európai akcentusú franciájára, Palotás tanár úrra, aki hajdanán, lehetetlenül régen paptanár volt, és nemcsak azért tiszteltük, mert alkalmanként, ha megérdemeltük, hatalmas pofonokat kevert le nekünk. Többük legendás, akkoriban még fiatal osztályfőnökét, Vasbányai tanár urat éppen a múlt héten hívta meg ünnepi, kilencvenedik szülinapi ebédre a Feneketlen-tó partján lévő étterembe két egykori tanítványa, Korgó és Gumó, akik hatvankét éve érettségiztek az első osztályával. Jenő, az egykori kikötővezető és Iván, a főrendező alig idősebbek nálunk, és nem kelenföldiek. Mi mindannyian megkóstoltuk a „gulyáskommunizmus” ízeit. Egyre fontosabbnak érezzük, hogy ott legyenek körülöttünk ezek az régi erős fiúk és egyszervolt szép lányok, akikkel még megérti magát az ember.

Szelektől védett dór oszlopos csopaki tornácunkon 2000 óta kedd esténként irodalmi esteket és kamarazenei koncerteket tartunk. Nagyszerű művészek fordultak meg nálunk már az első évektől. Kaszás Attila, Szarvas József olvasott fel prózai írásokat a borról és a konyha csodáiról. Augusztusban, az egyik szüretet megelőző hétvégén, zseniális zenészek adtak szerenádot a szőlőben, a megnyúló esti árnyékok díszletei között. Hargitay Gézáék Mozart- és Beethoven-vonósnégyeseket játszottak, egy évvel később a dohányos hangú Kátai Zoltán lantkísérettel énekelt középkori magyar dalokat. A nézők körben a szedett-vedett padokon, székeken vagy egyszerűen a lépcsőkön ülve élvezték az egyedülálló hangulatú műsort és látványt, meg a pohár csopakit, amelyet a kapuban a kezükbe nyomtunk. Rokonok, barátok, szomszédok és régi osztálytársak ezután hosszú időn át évről évre visszatértek. A nyári műsorok szervezése máig Mari feladata maradt.

Baby boom

A baby boom háború után született nemzedéke vagyunk. Az a generáció, amelyiknek a szülei valahogyan túlélték a háborút és a fogság éveit. Azok, akiknek apja a front, a hadifogság vagy a láger szenvedései után sebesülten, fagyásokkal, csontsoványan mégiscsak hazatért, és menyasszonyával, rá hűségesen váró feleségével azon nyomban családot alapított a romokon és a hullahegyeken, mit sem törődve szegénységgel és reménytelenséggel. A békekötés évében, 1945-ben – mint majdnem mindenütt Európában – már megugrott Magyarországon is a születések száma. Már itthon voltak a szerencsésnek számító egykori amerikai hadifoglyok, visszajöttek a lágerek túlélői, még hazavárták a szovjet, francia hadifogságba és „malenkij robot”-ra hurcoltakat, az anyák és feleségek még évekig reménykedtek a fronton vagy a szovjet táborokban eltűnt fiúk és férjek visszatérésében. Két világháborút megszenvedett nagyszüleink már látták, hogy újra elveszítettek mindent, amiért éltek és dolgoztak, és a német megszállókat a valamiért szovjetnek nevezett oroszok követik. Mindenkinek arra volt szüksége, hogy valami vagy valaki célt, értelmet adjon a széthullott életeknek. Újszülöttként, kisgyermekként mi voltunk a remény Magyarországon. 1949-től a baby boom generációhoz csatlakozott a ratkósok nemzedéke. Rákosi népjóléti minisztere, Ratkó Anna szövőnő szigorú abortuszellenes jogszabályokat hozott, hogy legyen majd elég katonája Sztálin apánknak. A második világháború győztesei között már zajlott a hidegháború. Mindkét oldal arra készült, hogy rövidesen atomháború tör ki. Ismertük Hirosima és Nagaszaki képeit, és tudtuk, mire számíthatunk.

1945 előtt született „csöndes” veteránok, háború utáni baby boomerek és ratkósok vagyunk, akiknek a szülei egykor, a mindenütt jelenlévő ÁVO-tól rettegve csak otthon, zárt ajtók mögött mertek beszélgetni a nem is mindenki számára oly boldog békeévekről, a Horthy-korszaknak csak a Rákosi-diktatúra éveihez képest szépnek mondható időszakáról. Szegényen, ha nem is éhezve, de csak ritkán jóllakva töltöttük a gyerekkorunkat, rosszul fűtött lakásokban, de csaknem valamennyien biztonságot nyújtó családban. Minket, az 1945 után születetteket nevezett a kommunista diktatúra a „felszabadulás gyermekeinek”. Erre büszkének kellett lennünk.

Panaszra végül is nem lehet okunk. Összességében nem ment olyan rosszul a sorunk. Évről évre javult az életünk. Mondjuk, volt honnét felemelkednünk! Rákosi alatt ugyan nehéz volt az élet, de abból már csak az állandó éhség érzetére emlékszünk. Gyerekként talán a szüleink félelmét is érezhettük. Ők mindennek ellenére biztos környezetet teremtettek a számunkra. Legalábbis megpróbálták. Arra is emlékszünk, hogy az otthon hallottakról tilos volt beszélnünk az iskolában, ha találkoztunk vasárnap valamelyik tanárunkkal vagy tanárnőnkkel a templomban, jobb volt elfordulnunk, vagy legfeljebb futólag köszönthettük, Nagyapa meg valamiért mérges volt, ha az iskolában éppen megtanult Vörös Csepel című mozgalmi dalt vagy az Internacionálét énekeltük neki.

Emlékszünk ötvenhat lelkes és ijesztő napjaira, amikor a veszélyessé vált Pesten lakó nagyanyánk és nagynénjeink nálunk húzták meg magukat Kelenföldön. Arra, hogy hetekkel, hónapokkal később ismerőseink, rokonaink hogyan menekültek nyugatra, és hogy ezután itthon még a nevüket sem volt tanácsos kiejteni. Később Kádár Jánostól néhány évente kaptunk valamilyen ajándékot. Jó ember volt. Egy idő után nem lövetett közénk. Később lemondott a kivégzésekről is. Aztán kiderült, hogy aki nincs ellenük, az velük van. Ez nagy dolog volt, mert addig a szüleink, akik nem voltak velük, a rendszer ellenségének számítottak.

Minket persze addigra már jobban érdekeltek a csajok meg minden, ami ehhez tartozott. Menő orkánkabát, amit Ausztriából csempésztek mindenre elszánt gonosztevők. Wrangler, Lee vagy Levi’s farmernadrág. Kinek mi jutott. A magyar Trapper nem számított farmernek. Valójában a nagynéném által Sidney-ből küldött Amco sem, hiszen kívül-belül sötétkék volt. Kezdetben a csőnadrág volt a divatos fazon, és az ötvenes évek eleje óta a sárga cipős jampik viselték, a mi időnkben már inkább a trapézforma, az amerikai tengerészek nadrágjának a szabása volt a menő, és a jampikat akkoriban már huligánoknak hívták. A házibulikon a veterán jampik az ötvenes évek végén már Buddy Hollyra és Elvisre rokiztak. Aztán jött Cliff Richard és a Shadows. Rokizni nem tudtam, és örültem, hogy a twist, a Speedy Gonzalesszel, megérkezett. A twist inkább sport volt, mint tánc, így kevesebb ritmusérzékkel is elfogadhatóan ment. Valamikor a shake elnevezésű szabadon választott gyakorlatok idején szálltam ki a kötelező egyetemi klubos csajozás időszakából.

Később utazhattunk külföldre is. Akár kétévente a fekete, komor és sötét Prágába. Lengyelországba, Krakkóba járni világnézet volt. A baráti Romániában Erdély még elérhetetlenül távoli volt, Jugoszlávia meg majdnem Nyugatnak számított. Még később hetven dollárral a zsebünkben három évenként nyugatra utazhattunk. De csak akkor, ha nem veszélyeztettük szocialista hazánk biztonságát. Azt soha nem lehetett előre tudni, ki és mivel veszélyeztet. Lakásunk, autónk lehetett, ha időben befizettük az árát, és kivártuk a sorunkat – ez hosszú-hosszú évekbe tellett. Az autó eufémizmus, valójában papírmasé Trabantért, Fiat-másolat Zsiguliért és pöfögős Wartburgért állhattunk sorba évekig. Sorban állás nélkül Zaporozsecet lehetett venni, amiben olajkályhával fűtöttek, és alig volt autójellege. Nem volt zavaró, hogy közben Nyugaton azok, akik 45-46-ban még éheztek és irigyelték a magyarországi élelmiszerellátást, most nálunk jobban élnek. Nem nagyon láttunk nyugatiakat, és ha mégis, tudtuk, hogy az más. Minket Jaltában a szovjeteknek adtak. (Érdekes, újra előjönnek ilyen régi szavak – Zaporozsje most atomerőművet és felrobbantott víztározót jelent Ukrajnában.) Az új lakás sem jelentett akkoriban többet, mint egy lakótelepi hetedik emeleti másfél szobást Erzsébeten, Csepelen vagy kicsit később az elitnek Gazdagréten. Mi, gyerekként ingyenesen járhattunk iskolába és sportolni. Nemcsak focizni – kosarazni, evezni, kajakozni, vitorlázni és úszni is. Talán a tenisz volt már akkoriban is fizetős. Meg a külön nyelvóráért, zeneóráért kellett fizetni. A kommunista vezetők sem éltek sokkal jobban. Jó, mondjuk, nem kellett sorban állniuk az autóért, és körbekerített, fegyveresekkel őrzött paradicsomukban, Aligán nyaralhattak, ahol a régi templomban volt az ágyneműraktár, mindig lehetett banánt és néha ananászt kapni. Igaz, az alacsonyabb rangú pártmunkások szobáihoz nem tartozott fürdőszoba. Az öreg vitorlázók arra is emlékezhettek, hogy azon a parton nem volt szabad kikötniük, még a viharban odasodródott hajókat is visszazavarták a fegyveres őrök a nyílt vízre. Persze még így sem volt az aligai pártüdülő olyan luxus, mint a jugoszláv Tito szigete, Brioni vagy éppen Jalta cári nyaralói, ahova legnagyobb kommunista vezetőink járhattak a főnökséggel barátkozni. Elképzelhetetlen volt, hogy egyszer mi is Aligán vagy Füreden és Földváron tarthatjuk a hajóinkat, az Adrián vagy az Égei-tengeren vitorlázhatunk, és Abbáziában tölthetjük az őszt, mint száz éve dédszüleink közül a jómódúak. Nem hittük azt, hogy a szocializmusnak nevezett rendszer az elképzelhető világok legjobbika, és örökké fog tartani. De azt tudtuk, hogy a mi életünkben biztosan kitart.

Mi voltunk a 68-as fiatalság is. Nem a párizsi diáklázadások Vörös Dany által feltüzelt diákserege vagy Woodstock bulizós, füvezős, bódult fiataljai. Leginkább talán még a prágai tavaszé. Még akkor is, ha egyikünk-másikunk harckocsizós sorkatonaként részt vett a Varsói Szerződés csapatainak csehszlovákiai bevonulásában, ami véget vetett a prágai tavasznak és az emberarcú szocializmus illúziójának. Megpróbáltunk hasonlítani a nyugati fiatalokra. Öltözködésben jól-rosszul, a lehetőségeink határáig követtük a nyugati divatot, az egyetemi klubokban a zenekarok kezdetben csakis nyugati rockot játszottak, csak később derült ki, hogy meg lehet próbálni magyarul is. Illés, Metro, Omega, meg az elfelejtettek: a Kék Csillag vagy az Atlantis és a Phantoms. A Máté Klub a Műszaki kolesz halljában. Péter évfolyamtársam volt, és mindannyian büszkék voltunk rá. Több idő telt el máig a halála óta, mint amennyit ő összesen élt. Olyanok voltunk, akik Magyarországon a világot már értő gyerekként, fiatal felnőttként éltük meg 56-ot, negyven évig „ellenforradalom”-nak nevezett szabadságharcunkat. A „felszabadulás gyermekei” voltunk, akik fiatal korunkban nem találkozhattunk a szabadsággal. Bátorságunk általában abban merült ki, hogy a Szovjetunió és az Egyesült Államok közötti hoki vagy kosárlabda olimpiai döntőkön a fekete-fehér tévé előtt hangosan az amerikaiaknak szurkoltunk, vagy hogy a rendszer által feltalált „ellenforradalom” szót nem mondtuk ki. Ha feleltünk történelemből, helyette a „sajnálatos októberi események” kifejezés dívott.

Egy idő után gyarapodhattunk anyagiakban. Fiatal házasokként, egy-két gyerekkel, ha nem fogadtuk el a csepeli papírgyár kéményére néző kilencedik emeleti, negyven négyzetméteres panellakást OTP-hitellel, akkor szülői támogatással vagy anélkül házilagos építkezésbe foghattunk. Hatvan-hetven négyzetméteres társasházi lakást építettünk. Miután munkahelyünkön: a műhelyben, irodában, intézetben vagy a rendelőben végeztünk, esténként cementeszsákot és téglát rakodtunk, betonoztunk, falaztunk. Másnap reggel munkahelyi telefonon (mert saját nem volt) megpróbáltunk gerendát vagy sódert beszerezni a hiánygazdaság piacán, borravalókat kínálva az állami eladóknak. Később, ha már amúgy is megszoktuk, hogy két-három ember helyett dolgozunk, a rendszer engedékenységének hála főállásunk mellett másodállásban, magánrendelésen, aztán GMK-ban, kisszövetkezetben vagy vállalkozóként is kereshettünk pénzt és gazdagodhattunk. Csak a leggyengébbek hullottak el a negyvenes éveikben infarktusban, vagy kaptak idegösszeroppanást idő előtt. Sokunknak az alkohol nyújtott vigaszt. Túlélők vagyunk. Túlélők fiai és lányai.

Jóval később összedőlt a KGST és a Varsói Szerződés, kivonultak a szovjetek. Őszintén: erre egyikünk sem számított, hogy még a mi életünkben… Akkoriban, a kilencvenes években még éltek legtöbbünk szülei. Megélhették. Béke volt a világban – bíztunk benne, hogy talán örökre. Vége volt a történelemnek. Előbb-utóbb ráunnak a felek a háborúskodásra a Közel-Keleten is. Állítólag százezerszámra irtják Afrikában a tuszik a hutukat. Vagy fordítva. Majd ott is rájönnek, mennyivel jobb békében élni, még ha a szomszéd tehene nem is döglik meg. Igaz, Szegedre áthallatszott, amikor NATO szövetségeseink lebombázták az újvidéki hidat, és szétlőtték a TV székházát, ott is meghalt pár ezer ember, de Újvidék annyira messzire van, és mi most legalább – a törökök kiűzése óta először (akkor is csak félig-meddig) – a győztesek oldalán állunk. Trianon óta senkit nem érdekel, kinek az oldalán van az igazság. Mi az, hogy igazság? Mindenkinek mást jelent. Éljünk jól, hozzuk ki az életünkből a legtöbbet! Jugoszláviában, ahol a nagy Szovjetunió után – eddig úgy tudtuk – először valósult meg a lenini elvek alapján az etnikai béke a dél-szláv testvérek és albán szomszédaik között, újra háború dúl. Arra nem is emlékeztünk, hogy ezek az első háború után egy államba terelt délszláv testvérek, csetnikek, usztasák, macedónok és bosnyákok az elmúlt ötven évben német, magyar vagy amerikai segítség nélkül is irtották egymást, úgy másfél milliónyi ember halálát okozva. A békés ország, ahova hosszú évekig jártunk nyaralni úgy, hogy nem is tudtuk, mikor vagyunk Szerbiában, és mikor Horvátországban vagy Szlovéniában. Ki gondolta volna, hogy ez a Trianonban összerakott minta multikulti így fog a szemünk láttára széthullani? Néhány évig most máshol nyaralunk majd.

A kétezres évek eleje számunkra addig ismeretlen kánikulát és aszályt hozott. A Balaton kiszáradásától tartottunk. A Kékszalag versenyek távját lerövidítették, mert a Keszthelyi-öböl hajózhatatlanná vált, és sokan halaszthatatlannak gondolták, hogy a Balaton vizét a Rába felől pótolják. Mert milyen fürdőkád az, amelyiknek a vize csak párolog, és leeresztő csatornája ugyan van, de csapja nincs! Aztán 2004-ben és 2005-ben megnyíltak a csapok, és nemcsak a vízszint emelkedett meg, de a tó körüli szőlők talajának vízellátása is javult. Most azok lettek hangosabbak, akik szerint nincs itt semmi látnivaló, a Balaton egy olyan tó, amiben hol sok, hol kevés a víz. A vízpartot védő, az állatvilág számára életfontosságú nádasoknak meg kifejezetten az alacsony vízszint lenne a jobb. Jó, de ha Siófokon egy kilométert kell a mederben gyalogolni, hogy mellig érjen a víz, és a mederből az átkosban kihasított fenyvesi párttitkár telkek előtt szigetek keletkeznek, akkor miből fog élni százezer ember, aki itt a parton adja ki a szobáját, vagy süti a lángost és a balatoni hekket nyaranta? Hogyan jutunk ki a kikötőkből a hajóinkkal? Aztán újra esős és aszályos évek váltakoztak. 2010 meg egyenesen vízözönt hozott. A 2000-es években jó és jobb boroknak örülhettünk. Valahogyan a 2010-es évet is megúsztuk.

A szőlő és a bor révén Marival jó társaságba keveredtünk. Nem bántam, hogy kikerültem a kilencvenes évek születő magyar kapitalizmusának élcsapatából. Láttam ugyan, hogy egykori versenytársaim üzleti bevételei mögött szaporodnak a nullák, de hamar rájöttem, hogy a nullák nem az emberi érték mérőszámai. Nem akartam nullák között eltölteni az életemet. Emberi teljesítményekből többet láttam a szőlő és a bor világában. Ekkorra néhány borásznak évtizedes munkával sikerült Magyarországot visszahelyezni a bor világtérképére. Gere, Szepsy, Bock, Tiffán vagy Szeremley. Boraikat már a kilencvenes évek közepén büszkén ajánlottam azoknak a francia barátaimnak is, akik azelőtt udvarias kifogással mindig meghagyták a nekik kínált aszúkat vagy magyar vörösborokat. Az első öt csopaki évjáratunk után a villányi Tiffán Ede látogatott meg. Beszélgettünk, kóstolgattuk első csopaki borainkat, aztán meghívott maguk közé a Pannon Bormíves Céh közgyűlésére Pannonhalmára. Várszegi Asztrik főapát irodájában vettek fel céhtagnak. Húsz éve rendszeresen összejövünk egyikünknél, másikunknál vagy Pannonhalmán. Közösek a gondjaink, és hasonlóak az örömeink. Van miről beszélgetnünk, mint ahogy a családi borászatok európai szövetségében tömörült kollegáinkkal is. Egy nyelvet beszélünk Portótól a Küküllő mentéig jó borok mellett. Sokáig nem is tűnt föl, hogy nálam csak Ede, Huba és Vili idősebbek. Fiatal borásznak éreztem magam. Hiszen ötvenesen kezdtem.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License