Székely Ilona

Szilánkos álmok

Putty Lia, a némafilmsztár élete

Ez a történet valós személyeket mutat be, és valós történelmi eseményeken alapul, azonban fikciós elemeket is tartalmaz.

© Székely Ilona, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Borítófotó: Alexander Binder/General
Photographic Agency/Getty Images

A belívben szereplő fotókat
a Nemzeti Filmintézet bocsátotta rendelkezésünkre.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

athenaeum@lira.hu

ISBN 978-963-543-525-8

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Geszti Anna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A mű kiadását a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Előszó

Zöld koronás faóriások, szétterülő fűszőnyeg, bágyadt napfény, szertelen madárdal. Itt, Manhattan belvárosától alig negyven kilométerre, a New York-i Ferncliff temetőben lelt végső nyugalomra Putti Amália, a nyugtalan természetű magyar színésznő, akit az 1920-as években Berlinben, majd New Yorkban és Hollywoodban Lya de Putti néven ismert meg a közönség.

A hűvös márványlap alatt Lya de Putti olyan emberek közelében pihenhetett, mint Judy Garland (egészen 2017-ig, amíg a lánya, Liza Minnelli kérésére át nem helyezték a hamvait Los Angelesbe), a színésznő Joan Crawford, a táncos és koreográfus Michel Fokine, a zenész Cab Calloway vagy éppen Bartók Béla, akinek koporsója csak 1988-ban került vissza Magyarországra.

A sírkert art deco stílusú mauzóleuma olyan, mint egy kis erődítmény, amelyben lőrések és figyelőállások helyett urnafülkék, kripták, valamint színpompás üvegablakok sorakoznak. Az 1-es blokk D fülkéjének E alkóvjában, a 31. számú síremléken, a márványtáblán mindössze ennyi áll: Lya de Putti 1899−1931. Középen kis kereszt. A sírhelyet annak idején a gazdag bankár és műgyűjtő Walter Blumenthal vásárolta tragikusan fiatalon elhunyt kedvesének.

De a kőbe vésett betűk alig árulnak el valamit Putti Amáliáról. Nem tudják elmesélni, hogy Lya de Putti egy előkelő nemesi család gyermeke volt, és hogy szolgabíró férjét, kényelmes életét és két lánygyermekét hagyta el azért, hogy megvalósítsa élete álmát: hogy színésznő legyen belőle Pesten, majd ünnepelt filmsztár az egész világon. A korszak leghíresebb rendezői forgattak vele: Joe May, E. A. Dupont, Murnau, Arthur Robison és D. W. Griffith. Erotikus kisugárzásával, fénylő fekete szemével és egzotikus megjelenésével a húszas évek csábító és öntörvényű nőideálját testesítette meg. A Berlinben forgatott, elsöprő sikerű Varieté című film – amelyben a későbbi Oscar-díjas Emil Jannings partnere volt – hozta el számára a világhírt. A néma betűk tapintatosan hallgatnak arról is, hogy Lya halálát egy apró csirkecsont okozta, amely megakadt a torkán, és életét már az operáció sem menthette meg. (Még a sírján lévő születési évszám is hamis, mivel Amália 1896-ban született az olasz származású császári és királyi százados, Putti Gyula báró és Hoyos Mária Rozália Kamilla grófnő legkisebb gyermekeként. Ez a tévedés azonban megbocsátható, hiszen a színésznők mindig letagadtak pár évet az életkorukból.)

Lya de Putti, vagy ahogy Magyarországon nevezték, Putty Lia nevét az elmúlt évtizedek alatt szinte teljesen elfelejtette a magyar közönség. Hollywoodban vagy Berlinben ma sokkal ismerősebben cseng a neve, mint Budapesten, vagy bárhol máshol a szülőhazájában. (Gondoljunk Damien Chazelle Hollywoodról szóló, 2022-es, Babylon című filmjére, amelyben a főszerepet alakító Brad Pitt feleségét Putti Olgának hívják, aki hisztériás rohamokban tör ki, annyira hiányzik neki Budapest.)

Az utóbbi években azonban a filmtörténészek és a filmrajongók is kezdik felfedezni az aranyló húszas évek botrányos életű és különleges tehetségű filmcsillagát. Az archívumok számos némafilmet digitalizáltak és restauráltak, ezért az egykori sztárok a filmklubokban, klasszikusfilm-fesztiválokon vagy a számítógép és a tévé képernyőjén újra teljes fényükben ragyoghatnak.

A magyar származású díváról még életében Váró Andor (alias Harsányi Zsolt) írt a Színházi Élet hasábjain egy karrierregényt, melyet a lap folytatásokban tárt az olvasók elé. Ezt a színésznő által „diktált” művet 1928-ban egy karcsú kötetben ki is adták.

Albert J. Guerard amerikai író, a Stanford Egyetem professzora még egyetemistaként Lyáról írta élete első novelláját (Tél Davosban), mellyel fődíjat nyert egy irodalmi pályázaton. Ez a siker erősítette meg elhatározásában, hogy íróvá váljon. Albert J. Guerard 1925 telén, tízévesen találkozott a svájci üdülővárosban a fénylő szemű, kacér színésznővel, akibe ugyan még kisfiúként, de egész életére beleszeretett. Később számos művébe beleszőtte ennek a gyerekkori találkozásnak az emlékét.

Az egyik legalaposabb kutatást Putti Amáliáról egy Johannes Zeilinger nevű német orvos végezte, aki annyira rajongott Lyáért, hogy máig az ő egykori berlini lakásában él (Rauchstrasse 8.), és rengeteg tárgyi emléket, plakátot, fényképet és egyéb személyes holmit gyűjtött össze az imádott díváról, majd 1991-ben egy kötetben foglalta össze kutatásának eredményeit.

1992-ben Peter Herzog fotográfus és filmtörténész Romano Tozzival közösen adott ki New Yorkban egy könyvet (Loving life and not fearing death), amelyben megkísérelte bemutatni a színésznő életének főbb eseményeit, filmes pályájának alakulását.

Putti Amália alakját a feminizmus hívei is szívesen idézik fel, hiszen a magyar némafilmcsillag az első asszonyok egyike volt, akik levetették a feudális elveket valló társadalom béklyóit, és a tehetségükre támaszkodva meg merték valósítani önmagukat művészi, tudományos vagy egyéb értelmiségi pályán.

De ki volt valójában Lya de Putti? Milyen érzelmek és vágyak vezérelték, amikor a bizonytalanságot választva elhagyta otthonát? Éretlen, lázadó csitri volt, vagy férfifaló, csábító démon? Kéjvágyó vamp, vagy érzékeny lelkű, sebzett nő, aki egész életében a boldogságot kereste? Miképpen lett az álmos magyar kisváros úriasszonyából világhírű, bálványozott filmcsillag?

Ebben a könyvben ezekre a kérdésekre keresem a választ. A meglévő forrásokat felhasználva eredtem a legkisebb baronesz, az orfeumi táncosnő, majd a világhírű díva nyomába. Ahol nem tudtam megalapozott tényekre, konkrét dokumentumokra támaszkodni, ott a képzeletem segítségével egészítettem ki ezt a regényes életrajzot. A némafilmeken, nemzetközi és hazai szakirodalmon, valamint a korabeli újságcikkeken kívül igazi kincshez jutottam, amikor találkoztam és barátságot kötöttem Putty Lia dédunokájával, a Kanadában élő Kálmán Mónikával, aki a családi archívumból rendelkezésemre bocsátotta az összes általa megőrzött dokumentumot, köztük kézzel írott leveleket, naplót, fényképeket.

Putti Amália viharos gyorsaságú és óriási ívű karriert futott be a némafilmek világában, miközben időnként reménytelenül szerelmes, kétségbeesett és boldogtalan volt. Megőrültek érte a férfiak, lelke mélyén mégis magányos maradt. Életét és halálát ma is legendák övezik.

Írás közben számomra életre kelt. Varázslatos volt vele az út.

I. A legkisebb baronesz

Málikának becézték, mindenki ölbe kapta, cirógatta, még a legmorózusabb embernek is képes volt mosolyt csalni az arcára, pedig nem egyszer rángatta meg hol egy Andrássy, hol egy Hoyos gróf bajuszát. Ha a zord idő miatt nem mehetett ki a kastély parkjába játszani, szertelenül futkosott az öreg termekben, hogy aztán bebújjon egy súlyos függöny mögé, ahol egy darabig mozdulatlanul várta, hogy valamelyik cseléd megtalálja. A legkisebb baronesz volt, egy bogárszemű tündér, akire egyszerűen nem lehetett haragudni. Valójában már a születésével megörvendeztette az egész rokonságot, hiszen senki sem számított rá, hogy a két fiú, Géza és Sándor, valamint a várva-várt lánygyermek, Micike világrajövetele után, 1896-ban a vécsei portán a valamikori Hoyos grófkisasszonynak még egy kislánya születik. A korábbi gyermekáldásokat hosszadalmas nászút, előre megjósolt keresztelők, odaadó imádságok, fogadalmak előzték meg, a kis Amália viszont csak úgy, egy mézillatú éjszaka ajándékaként lepte meg a bárót és feleségét. Igaz ugyan, hogy a január tizedikére virradó hajnalon az újszülött olyan aprócska volt, hogy az orvosok gondterhelten mondogatták: nem biztos, hogy megéri a tavaszt, hiszen alig látszik ki a brüsszeli csipkével díszített pólyából. A legkisebb baronesz azonban nem törődött az orvostudománnyal, egyszerűen csak szeretett élni, és ezt be is bizonyította. Először is fekete szeméhez hosszú, sötét hajat növesztett, csilingelő kacagása pedig úgy felvidította a tapétával és szőnyegekkel bélelt szobákat a kastély minden lakójával együtt, hogy még a tűz is nótákat duruzsolt a kandallóban.

Két testvérbátyja hamar elkerült otthonról: Géza és Sándor az apai elvárásoknak megfelelően a császárváros szigorú katonaiskolájában nevelkedett, nagy ritkán lehetett csak velük bolondozni. Málikának azért megmaradt a birtokon két évvel idősebb nővére, Micike, akivel sokszor játszottak bújócskát, ugróiskolát, többféle kirakós játékot vagy éppen az apró babaházat rendezgették, általában Amália akarata szerint. A vécsei birtokon annak is felhőtlenül tudott örülni, ha a sok unokatestvér közül Pintér Helénkét is elhozták magukkal a nagynénik látogatóba, mert a szőke kislány közel annyi idős volt, mint ő. A társaságban aztán kedvtelve készítettek róluk fotográfiát, mert nem lehetett nem észrevenni, hogy az egyforma fehér ruha ellenére a két kislány mennyire egymás ellentétei. Helén a hullámos, aranyló fürtjeivel, szelíd, rózsaszín babaarcával, mellette pedig a vadóc Málika, fekete hajával, dacos tekintetével és szénfekete szemével. A családtagok közül ilyenkor mindig megszólalt valaki, aki Amálka kreolsága okán felemlegette Putti Gyula báró olasz származását, az anyai ágról pedig előkerült az az évszázadok óta őrizgetett legenda, miszerint a Hoyos grófok felmenői közt a Krisztus előtti időkből bizony még egy zsidó király is akad. Az ötéves Málika persze a legjobban délceg apjáért rajongott, a szigorú mosolyú Gyula báróért, aki ulánuskapitányként szolgált az Osztrák–Magyar Monarchia hadseregében. Putti Amália életének jóval későbbi szakaszában is szívesen idézte fel az egyenruha gombjainak fémes hidegségét és a ruhából áradó édesen kesernyés illatot, amely sajátosan keveredett a csizma bőrszagával. Mert ilyenkor, ha becsukta a szemét, egész közel érezte magához az apja erős kezét, amellyel a katonatiszt oly sokszor emelte a magasba.

Az első meleg áprilisi nap volt, Grete, a nevelőnő megengedte neki, hogy az összes babáját kivigye magával a kastélyparkba, ahol mindegyiket szép sorjában egy mohával benőtt kőpadra ültette. Órákig el tudott beszélgetni a porcelánarcú, festett szemű bábukkal, és ha úgy gondolta, hogy nem figyel rá senki, még veszekedett is velük. Mindegyiket imádott apjától kapta, aki az utazásairól mindig hozott neki egyet-kettőt. Hol egy bodorított hajú hercegnőt Fiuméból, Grazból vagy Prágából, hol egy kék selyemruhába öltöztetett udvarhölgyet Bécsből, de volt köztük magyar népviseletbe öltöztetett, piros csizmás parasztlány is. Csak egy baba hiányzott a panoptikumból: a királyfi, akinek olyan kackiás bajsza van, mint az apjának. Ezért aztán egyszer megkérte a nevelőnőt, varrjanak az egyik lánybabának nadrágot, és hogy a „fiúbaba” jobban hasonlítson a mézeskalácson díszelgő huszárokra, az egyik udvarhölgy fürtjeiből még fekete bajuszt is ragasztott rá. Grete, amikor meglátta, először elvörösödött, aztán dühösen letépte a műbajuszt a babáról.

„Meg ne lássam még egyszer ezt a bajuszt! Megmondom az édesanyádnak, hogy milyen illetlenül viselkedsz.”

Amálka nem értette pontosan, hogy mi rosszat tett, és amikor egyedül maradt, azért is rajzolt egy bajuszt az egyik porcelánfejre, mégpedig tintaceruzával, hátha azt nem tudja lemosni a nevelőnő. Aztán eldugta a párnája alá a „tintás huszárt”. Éjszaka maga mellé fektette, és boldog mosollyal az arcán aludt el, hogy neki micsoda titka van.

Hoyos Mária nem számított rá, hogy harminchárom évesen egy holttestnek fog szerelmet vallani. Ám amikor ott állt a lovagteremben a gyertyafénnyel megvilágított férfitetem mellett, és már nem maradt könnye a további zokogáshoz, először csak gyűrögette grófi címerrel díszített zsebkendőjét, majd harapdálni kezdte az öklét; aztán ráébredt, hogy sokkal könnyebb lesz elbúcsúznia a férjétől, ha beszélni fog hozzá. Így történt, hogy a titokzatos (legalábbis a honi doktorok szerint addig ismeretlen) betegségben elhunyt császári és királyi ulánuskapitány órákon keresztül „hallgatta”, ahogy hitvese felidézi életük megannyi kedves, helyenként felhősebb eseményeit a megismerkedésük pillanatától kezdve a díszes esküvőig, ahol Zemplén megye legszebb fehér lovai húzták az ifjú pár hintóját, és az előkelő násznépnek Berkó Gyuri cigányprímás muzsikálta a talpalávalót. Aztán az első éjszakát, amikor Gyula báró észrevette Mária arcán az ijedtség árnyát, és katonatiszt létére tapintatból azt javasolta, hogy mi lenne, ha a házasság elhálása helyett inkább kopogós römit játszanának. Pár perc múlva Máriának mégis kedve kerekedett lassan levetkőzni (pedig ez az arisztokraták hálószobáiban nemigen volt szokás), és ahogy a férfi rápillantott, a fehér selyemruhával együtt lekerült róla a szemérmes félelem is. Olyannyira, hogy azt a kártyapartit aztán már soha nem fejezték be, mert rendre egyre élvezetesebb játékokba bonyolódtak. (I. Ferenc József és a bokros haditeendők időnként hosszú hónapokra elszakították a fiatal bárót a családja mellől, ezért amikor hazatért a vécsei kastélyba, ügyelt rá, hogy Mária arca reggel kellően kipirult és mosolygós legyen.) Aztán megszülettek a gyerekek, virágzott a birtok, pezsegtek a bálok és a társasági események, de Máriának rá kellett döbbennie, hogy ő maga hiába a nevezetes Hoyos Antal gróf unokája, akit egy másodunokatestvére házassága révén még Bismarck fiához is rokoni szálak fűznek, valójában mégiscsak egy gyenge nő, aki nem tudja elképzelni életét a báró ölelése nélkül.

Amikor idáig jutott a gondolataiban, annyira elfáradt, hogy fejét a halott férfi ölébe ejtette. Napok óta nem aludt már, egy perc alatt elszunnyadt az imádott férfi testén. Putti Gyula báró viaszfehér arcán ekkor mintha mosoly suhant volna át. Talán mert holtában is megérezte combján az asszony kedves gyöngyös fülbevalóját.

A vécsei kastély ura harmincnyolc éves volt.

Putti Gyula báró halálakor a kis Amáliának annyit mondtak: édesapád hosszú útra ment. Rögtön érezte, hogy a kisírt szemű asszonyok becsapják, hiszen hogyan is utazhatott el az apja, amikor olyan mozdulatlanul és szótlanul feküdt a hatalmas ágyon, hogy még a szemét se nyitotta ki. Biztos, hogy így sem Pestre, sem pedig Fiuméba nem kelhetett útra, de még Kassára sem, pedig nem is oly rég még vágtázva lovagolt a birtokon a sűrű sörényű Alibabán. Alig múlt ötéves, kissé sértetten bolyongott a kastélyban, és miközben haragudott az egész világra, lelke mélyén az anyját hibáztatta, amiért nevető szemű apja nem jön többé vissza. Mert hogy valami borzalom történt, és a papát soha többé nem látja már, azt egészen biztosan tudta. A huszárbaba élettelenül lógott a kezében, és most Grete sem szólt rá a bajusz miatt.

Ettől kezdve mintha eltört volna valami Amálka lelkében, mintha apró üvegszilánkok szúrták volna belülről. Ahogy teltek az évek, egyre kevésbé engedelmeskedett az arisztokrata családi etikettnek. Megtagadta a halk szavú illendőséget, kisgyerekkori csínytevései egyre merészebbek lettek. Számtalanszor kijátszotta és megtréfálta az anyját és a nevelőnőt, színházasdit játszott, vagy éppen elcsavargott a közeli erdőbe, ahol egy alkalommal olyan szerelmespár pásztoróráját is megleste, akik azt hitték, senki nem látja őket.

Aki 1902-ben megkapta a „Merry Christmas from Villa Hoyos” feliratú képeslapot, a rajta lévő fotográfián láthatta, hogy a „Torpedós Hoyosok” villájának lépcsőjén hogyan sorakozik immár családfő nélkül a Putti család.

A fotografálás akkoriban arisztokrata körökben is egyre népszerűbbé vált. Sorra születtek a családi eseményeket megörökítő képek, melyeken a hölgyek újszülött csecsemőjüket tartották a karjukon, zongoráztak a szalonban, díszes esküvőn mosolyogtak a násznép körében, napernyővel sétáltak a parkban, kirándultak és csónakáztak Ótátrafüreden, vagy éppen vadászaton vettek részt a férfiak oldalán, akiket többnyire lóháton, lovaglóruhában, katonai uniformisban vagy a leterített zsákmánnyal, frissen lelőtt őzekkel, szarvasokkal és pompás tollazatú fácánkakasokkal a lábuk előtt kaptak lencsevégre. Ősi kastélyának vagy villájának márványlépcsőjén is előszeretettel állt modellt egy-egy főúri család, mert a háttérben látszódó patinás palota megtestesítette történelmi múltjukat és gazdagságukat. A kastélyok előtti széles márványlépcső arra is jó volt, hogy a gyerekek születési sorrend, illetve magasság szerint állhattak egymás mögött, még ki is húzhatták magukat, mert a perspektíva lehetővé tette, hogy mindenki tetőtől talpig látszódjon. Ezen a képeslapon a lépcső legalján Amália unokatestvére és legjobb barátja, Helénke áll, karját kecses balettmozdulattal a feje fölé nyújtva. A második lépcsőn Putti Amália néz szembe a kamerával, a többi lányhoz hasonlóan ő is fekete harisnyát, térdig érő, fehér ruhát és fodros, fehér kalapot visel. Mögötte Mici nővére, a két bátyja katonai uniformisban, majd a lépcső tetején elegáns édesanyja és nagynénje zárja a karácsonyi sort. A kasztíliai származású Hoyosok méltán voltak büszkék múltjukra és az európai történelemben betöltött szerepükre, hiszen olyan rokonokkal büszkélkedhettek, mint gróf Hoyos József Teodor Stichsensteini báró császári kamarás (Putti Amália anyai nagybátyja), aki Rudolf királyfi vadásztársaként és bizalmasaként jelen volt a mayerlingi vadászkastélyban, ahol a Monarchia trónörököse és a tizenhét éves Vetsera Mária rejtélyes körülmények között öngyilkosságot követett el. Vagy említhetnénk Hoyos Ludwig Sándor György grófot (Amália édesanyjának unokatestvérét), aki osztrák–magyar diplomataként épp ez idő tájt építgette karrierjét, és aki nem mellesleg Robert Whitehead, az önálló hajtással rendelkező torpedó feltalálójának unokája, miután Putti Amália nagyapjának testvére annak idején elvette feleségül Robert Whitehead egyik szép szemű leányát, Alice Whiteheadet. (Később Alice Whitehead leánya volt az, aki feleségül ment Herbert Bismarckhoz, a Vaskancellár fiához.) Fiuméban ezért hívta mindenki a villa lakóit a „Torpedós Hoyosoknak”, mivel a haditengerészet fejlesztése érdekében az osztrák–magyar hatóságok támogatásával Robert Whitehead és családja torpedógyárat alapított a tizenkilencedik század végén a napsütötte üdülővárosban, amely ekkor még a Habsburg Birodalom stratégiai fontosságú tengeri kikötője volt. Ezen a karácsonyon még senki nem gondolt arra, hogy a villa öreg lépcsőjén futkározó Putti Amálka pár év múlva majd túlszárnyal minden rokont, ami a világhírt illeti. És nem grófnőként, vagy valamely arisztokrata feleségeként fogják emlegetni. A családtagok ekkor még csak annyit érzékeltek, hogy a kislány meglehetősen izgága és nyugtalan természetű. És meglehet, hogy kinövi, de ha nem, előbb-utóbb tenni kell valamit.

Amálka annyira szeretett szerepelni, énekelni és táncolni, hogy egy alkalommal meghívta az összes osztálytársát (nagyjából harminc gyereket) a házukba egy olyan „színházi” előadásra, amelyre egy egész cigánybandát szerződtetett. Csárdást táncolt és énekelt a muzsikára, Helénkének pedig monológot kellett volna mondania, de akkoriban azt sem tudta, mi az. Mindebből aztán óriási botrány kerekedett, ez volt az utolsó csepp, ami a sötét szemű Amáliát minden sírdogálása és tiltakozása ellenére egy szigorú bentlakásos intézetbe juttatta.

Hogy Amálka hány éves volt akkor – tizenkettő vagy tizenhárom –, amikor özvegy Putti Gyuláné a nehezen kezelhető kislány taníttatását a fityulás kedvesnővérekre bízta, abban a filmtörténeti források és a családi legendák nem teljesen egyeznek, de az biztos, hogy a kislány három vagy talán négy évig is zárdában nevelkedett szigorú szabályok szerint. Peter Herzog és Romano Tozzi filmtörténeti kötetében Orsolya-rendi apácákat említ valahol Mezőlaborc környékén, Gruber Istvánné, alias Pintér Helénke, a legközelebbi barátnő és unokatestvér Debrecent és Lőcsét nevezi meg a bentlakásos iskolák helyszíneként, Váró Andor (Harsányi Zsolt) életrajzi regényében pedig, amely már a befutott színésznő berlini elbeszélései alapján íródott, mindössze annyi derül ki a zárdáról, hogy egy hatalmas sárga épület volt, melynek falán már jócskán elnyílt a futórózsa, mire a tanév elkezdődött. A legvalószínűbb, hogy Amáliát az 1896-ban alapított debreceni Svetits Intézetbe íratták be, amely igen népszerű volt katolikus nagybirtokos körökben, és ahol a Miasszonyunkról elnevezett Szegény Iskolanővérek vették szárnyaik alá a leányokat. (Svetits Mátyás, a Debreceni Kereskedelmi és Iparkamara első elnöke annak idején három kicsi gyermekét is eltemette, ezért feleségével együtt írásba adták, hogy végakaratuk szerint haláluk után az összegyűjtött vagyonuk egy leánynevelő intézet létesítésére fordíttassék.) Abban azonban a kutatók és a visszaemlékező rokonok is egyetértettek, hogy Putti Amália élénk természete és rakoncátlan viselkedése nem kis áldozatot, odafigyelést, valamint végtelen türelmet kívánt Jézus valamennyi menyasszonyától.

A zárda falai közt minden óramű pontossággal zajlott: korai ébresztés, tisztálkodás hideg vízzel, reggeli hosszú, tölgyfa asztaloknál frissen sült zsömlével, vajjal, tojással és meleg tejjel, a szentmise, a templomi áhítat a Kyrie eleisonnal, Gloriával, Agnus Deivel és a temérdek Allelujával, a szigorú tanórák: a mennyiségtantól kezdve egészen a magyar nyelvtanig, az irodalom-, németnyelv-, hittan- és természetrajzórákig. Az apácák körültekintő gondossággal állították össze az ajánlott olvasmányok kánonját, helyet kapott benne többek között Dickens Twist Olivérje, Arany János balladái, Tompa Mihály és Petőfi Sándor költeményei, valamint Kazinczy Ferenc levelezése is. Hétköznapokon három tányér ételt kaptak ebédre, vasár- és ünnepnapokon édes sütemény koronázta meg a gyermeki test fejlődését szolgáló egészséges menüt. A testgyakorlásórákon Elvira nővér előszeretettel adta a kislányok kezébe az ugrókötelet, ha jó kedvében volt, és nem volt a közelben a főnökasszony, ő maga is ugrált a tanítványaival együtt, még ki is pirult. A kézimunka-foglalkozásokon a hímzésen és a horgoláson volt a hangsúly, de a szertárban egy Singer varrógép is lapult. A tanulók kék színű egyenruhát hordtak matrózgallérral és egyenkalappal (télen egyensapkával), Auguszta nővér szigorúan ellenőrizte a szoknya és a ruha ujjának előírásszerű hosszúságát, de még a harisnya színét is. Az ország szinte minden részéből kerültek ide leánygyermekek: Kassáról, Podolinról, Nyírbátorról, Szilágysomlyóról éppúgy, mint Derecskéről, Püspökladányból, Vagyócról, Budapestről vagy Debrecenből. Többen kis- vagy nagybirtokos családból származtak, de akadtak olyan kislányok is, akiknek katonatiszt, orvos, ügyvéd vagy éppen ipari vagy bányásztisztviselő volt az édesapja. Ahogyan a többieket, Amáliát is havonta egyszer meglátogatta a mamája, és időnként jó illatú csomagot is kapott hazulról, melyben fűszeres császárkörte, rumos csokoládé, déligyümölcs, mogyorós csók, mézes puszedli, vaníliás kifli és jó sok töpörtyűs pogácsa lapult.

Az iskolanővérek nemes felbuzdulásukban úgy gondolták, hogy a vallásosság a nő lelkén az a hamvas bevonat, melyről lepereg minden aljas és közönséges, s amely megőrzi a szív finomságát és gyöngédségét. Ezért megtettek mindent, hogy a gondjukra bízott kislányoknál mindig legyen rózsafüzér, és hogy soha ne feledjék: a Megváltó végtelen szeretete arra inti őket, hogy minden körülmények között fogadjanak szót. Ám Amália energiáit az imádságok mormolása, Jézus pompázatos szíve, de még a zsoltárok éneklése sem igen kötötte le, nem szólva a matematikai feladványokról. Szeretett viszont a délutáni önképzőkörben verseket szavalni, színdarabokat játszani, és a kórusban énekelni. Amikor pedig Auguszta nővér illemtanórán a lelkükre kötötte, hogy ha egy férfi próbál feléjük közeledni akár a vadvirágos mezőn, a szabad levegőn, vagy éppen egy teremben vagy egy gyertyafényes szobában, az első dolguk az legyen, hogy süssék le a szemüket, amennyire csak tudják, mert így nyerhetnek némi gondolkodási időt, Amálka arra gondolt, hogy ő éppen az ellenkezőjét szeretné tenni. Mert hogyan ismerkedhetne meg lesütött szemmel egy jóképű huszárhadnaggyal? Az illemtanóránál sokkal szívesebben hallgatta az idősebb leányok történeteit, amikor a szünidőről visszatérve az első csók izgalmas élményét ecsetelték.

Olyan tizennégy éves forma volt, amikor addig rebegtette szempilláját egy rokonoknál töltött vakáción, amíg egy vasárnap délután egy ábrándos képű huszárhadnagy oldalán találta magát a patakparton. Az ártatlan séta, melyhez el kellett tűnni a vigyázó nagynénik, a nevelőnő és az unokatestvérek szeme elől – ebben Helénke kissé irigyen bár, de segített neki –, főbenjáró bűn volt. Amikor kitudódott, Putti kisasszonyt egy napra be is lakatolták a pincébe. A romantikus vérű Klaniczay András nem tehetett mást, kifényesítette a csizmáját, és szerelemre készen járkált a ház körül, ahol szíve választottja kuksolt a sötétben. Amália sem vesztegette az idejét: egy egész népdalcsokrot fütyörészett a nyalka hadnagynak, ezt hallgatta a katona a rácson túl, miközben a füttyös dallamokhoz hozzáképzelt egy pirosló szájat és domborodó kebleket is. A körülmények a kezükre játszottak, Klaniczay hadnagy szállásadónőjének fia ugyanis egy olyan fiatalemberrel állt barátságban, aki szorgalmasan ministrált a szőlővel benőtt zárda csendes templomában. Így lett Ámor postása az igaz barát. De a fiút világi küldetése egyáltalán nem gátolta meg abban, hogy még derekasabban vigye a keresztet a pap előtt (legalábbis a hívek így látták), lelkiismeretesen cipelte a lámpást, és szépen csengetett akkor is, ha éppen egy beteghez kellett kísérnie az atyát az utolsó kenettel.

Kisfaludy Károly tehetett az egészről. Mert ha a reformkor göndör hajú főhadnagya nem szeret bele Heppler Katalinba, a szegény özvegyasszony még szegényebb leányába, Károly talán sosem lép ki a hadsereg kötelékéből csak azért, hogy elvehesse a szerény hozománnyal rendelkező ifjú hölgyet. Talán nem kezdett volna a versírás mellett festészeti tanulmányokat is folytatni és különféle színdarabokat írni, és lehet, hogy az édesapja sem tagadta volna ki az örökségből. De a dacos Kisfaludyt kemény fából faragták, ezért apja haragja ellenére odahagyta a vitézi pályát, portrékat és tájképeket merészelt festeni, majd egy derék sebészprofesszornál anatómiát tanult, és afeletti bánatában, hogy Katalin máshoz ment férjhez, szerteágazó dorbézolásba, költemények és drámák írásába fogott. Így született meg többek között A kérők című remekbe szabott vígjátéka, amely a Szécsi Mária vagy: Murányvár ostroma című színdarabbal együtt csinos kis kötetté formálódott. Olyannyira, hogy nemcsak Amália olvasta élvezettel, de Fogarassy Auguszta főnővérnek is felkeltette érdeklődését az aranybetűs borító. Így hát kezébe vette a Kisfaludy-kötetet a kisasszony szekrénykéjéről. A lapok közül azonban kiesett egy levél.

„Drága bogárszemű, aranyos Amálkám!

El nem tudja Kegyed képzelni, hogy mily forrón beborít engem az ön kedves lényének emléke! Nem számít, hogy a szemem nyitva, vagy éppen csukva van, a nyeregben ülök, vagy a kaszárnyában, lehetnek körülöttem százan, szólhat a trombita, vagy döröghet az ég, lehet borús éjszaka vagy sugaras nappal, én csakis az Ön kicsi piros száját, bájos termetét és pajkos arczocskáját látom magam előtt. Olyan perzselő szerelmet érzek Kegyed iránt, hogy minden percben mardos a vágy, hogy minél előbb magamhoz ölelhessem. És azt gondolom, hogy ha még egyszer találkoznánk, talán nem kapná el a fejecskéjét, ha meg kívánnám csókolni. Ugye jól gondolom? Mert ébenfekete szeméből azt találtam kiolvasni, hogy a kisasszony is érez valamit irántam. És mivel lángra lobbantotta szívem, tudatában vagyok annak, hogy senki férfiember nem kívánhat magának boldogítóbb leányt, mint Kegyedet, aki egy tündöklő angyal.

Jelen körülmények között nem tehetek mást, mint epedve sóhajtozom csinos dereka, karcsú nyaka és finom keze után, és reménykedem, hogy egyszer az oltár elé vezethetem ezt a fekete hajú tündért, aki nem más, mint Magácska, gyönyörű Amália.

Maradok türelmetlenül várva kedves levelét, kegyedet felejteni és szeretni megszűnni nem tudó

Klaniczay András”

E sorokat olvasván Auguszta főnővér tüstént elfeledte, hogy valaha is élénken érdeklődött a reformkor nagyjai iránt, és azon nyomban riadót fújt az apácák között. Ahogy Amálka előkerült, bezárták egy külön szobába, hogy ott várakozzon, amíg a zárda főnökasszonya és a kedvesnővérek határoznak sorsáról. Egy óra múlva behívták, hogy kikérdezzék. A főnökasszonyon kívül még öt nővér ült a zöld posztóval letakart asztal mögött.

– Gyermekem, ugye tudja, hogy súlyos bűnt követett el?! Ezzel a levéllel megszegte a zárda szabályait, és emiatt szigorú büntetést érdemel.

– Tudom kérem, de nem tehetek róla. – Amálka halkan válaszolt, de aztán felbátorodott, és kissé emeltebb hangon folytatta. − Ez a fiatal hadnagy nagyon rendes fiú, és én nem tilthattam meg neki, hogy belém szeressen.

– És választ is írt erre az erkölcstelen levélre?

– Ó, dehogy írtam, hiszen képtelenség lenne bármilyen levelet kijuttatni a zárdából. Csak őrizgettem, mert olyan szívhez szólóak és szépek a szavai, néha olvasgattam őket, amikor szomorú voltam. Különben meg az is lehet, hogy pár év múlva elvesz engem feleségül, hiszen elmúltam már tizenhárom éves.

– Gyermekem, maga még nagyon fiatal, és a házasság gondolatát előbb az édesanyjával kell megbeszélnie, még mielőtt bármibe is belebonyolódna. De most árulja el őszintén: milyen módon kapta meg a huszárhadnagy levelét?

Amálka hallgatott pár pillanatig, egy legyet figyelt a szék karfáján, ahogyan a szivárványos szárnyú rovar összedörzsölgette mellső lábait. Eközben cikáztak a gondolatai, hogyan tarthatná titokban a ministránsfiú közvetítő szerepét. Aztán kibökte a választ:

– Egy szép darab mákos patkóban kaptam a levelet. A hadnagy biztosan meg tudta beszélni a szakácsnővel, hogy a süteményben eljusson hozzám a szerelmes üzenet.

A zárda vezetősége végül viszonylag enyhe büntetést szabott ki a rakoncátlan leányra: Amálka ezentúl nem kaphatott a csomagjában otthonról nagyobbacska sült tésztát. A túrós és lekváros buktát, farsangi fánkot, diós kalácsot és a mazsolás püspökkenyeret ezek után mindig felboncolták a nővérek, de legnagyobb csalódásukra egyikben sem volt semmilyen férfikéz által írt érzelmes levél. Így az apácáknak be kellett érniük az édes morzsákkal, melyeket szépen lassan felcsipegettek a dobozból.

Ribillió persze akadt még jócskán Amálka körül a zárdai években. Ezek közül az egyik legemlékezetesebb az a Szent Miklós-napi jótékonysági vásár, amikor a lányok a közeli fiúiskola tanulóinak árulhatták saját készítésű apróságaikat, melyeket a kézimunkaórán rajzoltak, horgoltak, hímeztek fürge tündérujjaikkal. Mindenki kirakta az asztalára horgolt csipketerítőjét, karácsonyi angyalkáját, hímzett tűpárnáját, keresztszemes könyvjelzőjét, virágmintás keszkenőjét, gobelin faliképét, és csak várta szívdobogva, hogy egy fiatalember éppen az ő asztalához sétáljon, és vásároljon valamit az ünnepi tárgyakból. Nem valószínű, hogy a tizenöt éves Amáliának volt a legszebb hímzett zsebkendője, és lehet, hogy a horgolt terítőjébe is került néhány gubancos csomó, mégis az ő portékáit nézegette a legtöbb fiú. Megvettek tőle minden egyes darabot, úgyhogy pár perc alatt üres lett az asztala. Az ifjak persze ott sorakoztak, még buzgón vásároltak volna a csinos leánytól, és amikor Amália már nem tudott nekik mit adni, gondolt egyet, beszaladt a szobájába, és kihozta az egyik fiúnak a csipkés bugyogóját. Tette ezt éppen akkor, amikor a nővérek épp a püspök urat vezették körbe az intézetben, és a növendékek istenfélő magaviseletével és szorgalmával büszkélkedtek.

Putti Amália bizonyára arisztokrata családja befolyásának köszönhette, hogy az ilyen és ehhez hasonló esetek után nem csapták ki az egyházi intézetből. De az utókor emlékezete megőrizte azt is, hogy mivel bűvölte el Jézus jegyeseit az égetnivaló leány.

Ki tudhatja már, hogy milyen volt a haja színe a magyar királylánynak a Nyulak szigetén? A szent életű Marcellus, a domonkosok rendfőnöke − aki hajdan a királylány gyóntatója is volt − Legenda vetusában elmesélte, hogy Margit mily buzgósággal sanyargatta zsenge testét, korbácsolta bőrét, hordta szorgosan a ciliciumot, rongyos, durva szövetű ruhákban imádkozott és böjtölt, alázatosan végezte a piszkos munkát, söprögette a kolostort, ápolta a betegeket, miközben őt is egyre több kór és nyavalya gyötörte. Sebes lett a térde, vérzett a háta, égette a láz, ellepték a tetvek. Pedig a fiatal Margit többször is faképnél hagyhatta volna a domonkos-rendi apácákat és a klastromot, hiszen a cseh II. Ottokár és a lengyel király is megkörnyékezte udvarlásával. Ám a királyi novícia hallani sem akart a házasságról, mivel egész lényével a krisztusi szerelem rabja volt. Csak a Megváltó szenvedésében kívánt osztozni és megmártózni. A tatárjárás idején talán még IV. Béla sem sejtette, hogy a királyné méhében fejlődő gyermek csodatévő látnokká és egyszer majd szentté válik, de azért fogadalmához hűen a kicsi Margitot már hároméves korában az apácák gondjaira bízta. A sárga veszedelem elvonult, az ország megmenekült, a lánya pedig huszonnyolc évesen halálra kínozta gyönge testét, hogy aztán liliommal a kezében a lemondás és a szűzies szeretet legendájává váljon. Így első hallásra nem túl sok közös vonást fedezhetünk fel Putti Amália és Árpádházi Szent Margit között. És mégis, amikor az egyik zúzmarás estén a karácsonyi ünnepségen Amália eljátszotta Margit szerepét a Szent Margit rózsái című ifjúsági darabban, az egész zárdai közösség, beleértve a legbölcsebb és legöregebb főnöknőt a fiatal növendékekkel és az egész tanítószemélyzettel együtt, úgy gondolta, hogy Margitnak minden bizonnyal ugyanolyan fekete fürtjei lehettek, mint Amálkának, mivel Putti kisasszony olyan átéléssel és szenvedéllyel keltette életre a vallásos szerelembe esett királylányt. Még a nyolcvanas éveiben járó hajlott hátú főnökasszonynak is bepárásodott a szemüvege, annyira elérzékenyült az előadás láttán.

– Kedves gyermekem, magának olyan szívbemarkoló a hangja és szép a színészi játéka, hogy ezt a csodás alakítást bizonyára az égiek is megtapsolták a felhők felett.

Ezek után a főnökasszony egy vékony láncon függő színezüst Páduai Szent Antal-érmet akasztott Amália nyakába.

Ez a ferences Szent Antal, aki többek között a szegények, az éhezők és a hajósok védőszentjeként fejti ki áldásos tevékenységét a földön, évekkel később megjárta Berlint, Párizst, New Yorkot, Londont és Hollywoodot is, ahol olyan hírességekkel találkozhatott, mint Emil Jannings, Marlene Dietrich, D. W. Griffith, Greta Garbo, Zukor Adolf vagy éppen Charlie Chaplin.

Putti Amália ugyanis egész életében kabalaként őrizte és vitte magával mindenhová első szereplésének emlékét.

A zárdai évek szünidejében ellátogattak a cirkuszba is. Az egyik legtágasabb páholyban ültek, ahonnan jól látszott az egész manézs. Géza és Sándor a fülledt levegő miatt maguk mellé tették a sapkájukat és kigombolták a kadétzubbony legfelső gombját, Amálka és Mici lenge nyári ruhában várta, hogy mit tartogat ezen az estén a vándorcirkusz műsora. A hatalmas ponyvasátorban édeskés cukorillat keveredett a lótrágya és a fűrészpor szagával, az augusztusi forróság pedig kicsalta az izzadtság gyöngyeit az emberek homlokára. Így nem csoda, hogy a lányok türelmetlenül forgolódtak, miután megitták a frissítőt és megették a perecet. Aztán felharsant a cirkuszi zenekar éles, cintányéros indulója, kigyúltak a fények, begurultak a lisztes arcú bohócok, egymás válláról ugráltak az akrobaták, vasgolyókat emelgettek a trikós erőművészek, pompás trakhéni csődöröket és tizennyolc pónit vonultatott fel a cilinderes állatidomár, majd a meztelen felsőtestű tűznyelő és a kígyóbűvölő szórakoztatta a közönséget. Hangosan nevettek az apró majmokon, a táncoló kutyákon, és lélegzet-visszafojtva figyelték a légtornászok vakmerő mutatványait. De az est fénypontja kétségtelenül a gyönyörű Gwendoline kisasszony produkciója volt. A karcsú műlovarnő testhez simuló, bíborszínű dresszben és apró tüllszoknyában lovagolt a nyergeletlen ló hátán, majd kecses mozdulatokkal szaltót ugrott előre és hátra, hogy aztán paripájával vakmerően keresztülugrasson egy selyempapírral kitöltött karikán. Csillogó diadém ragyogott a hajában, királynőként fogadta a tapsot és a virágcsokrokat, amelyekkel elárasztotta a tisztelt publikum. Mici kicsit elhúzta a száját, rá nem volt nagy hatással a cirkusz lovagló hercegnője, a tizenhárom éves Amália viszont irigységgel vegyes csodálattal nézte a tapsviharban tündöklő nőt, aki szépségével és lovas tudományával egy egész embertömeget hódított meg arab telivérén. Az artistanő alakja köré elképzelt egy kalandokkal teli, izgalmas életet, amelynek fő alkotóeleme a szabadság, a játékosság és a világsiker. Mennyire más volt ez, mint a vidéki asszonyok mozdulatlanságba dermedt erkölcsös élete: az otthoni tűzhely, a kézimunka és a gyerekszülés! Ráadásul Gwendoline nem egy férfi oldalán tündökölt, hanem önállóan vívta ki magának az elismerést.

A műlovaglást mesterfokon űző hölgyeket ebben az időben művészek és arisztokrata rajongók vették körül.

A cirkusz élménye elvarázsolta a zárdában nevelkedő Amáliát. És ahogy zúgott a taps, a kislány magát képzelte a műlovarnő helyébe. Egészen felkavarta a gondolat, hogy ilyen élet is lehetséges.

Aznap este nyugtalanul aludt. Az éjszakai vihar dühöngve rángatta az ablak spalettáit, aztán amikor a szél süvítése alábbhagyott, kövér jéggolyók záporoztak a teraszra meg a széles márványlépcsőre, és mint egy égből jövő sortűz, hangosan kopogott a jég a tető cserepein is. Amikor Amália felriadt a dobolásra, szaporábban vert a szíve, égett az arca, és egy pillanatig azt hitte, hogy a valóságban is megtörtént vele, amit alvás közben átélt. Álmában egy csillogó aranypénzekből fűzött láncot viselt, rózsa vöröslött a hajában, és mindössze egy tarka virágos, rojtos kendő takarta meztelen testét. Érdekes, hogy ez egyáltalán nem zavarta; mezítláb és kibontott hajjal elkezdett forogni, táncolni a körülötte lévő és az őt némán bámuló emberek előtt, miközben a kendő egyre lejjebb csúszott a vállán, majd a derekán.

Hajnalodott már, karját kibújtatta a monogramos batiszt hálóingből, és ahogy odasétált az ablakhoz, hagyta, hogy a hímzett fehérnemű egészen a bokájára csússzon. Megborzongott, fázott a talpa, mégis egyfajta mámoros érzés forrósította át. Kinézett az esőverte vidékre, a megtépázott, göcsörtös fákra, aztán belenyúlt a párkányon összegyűlt apró tócsába, és ahogy elcsitult a vihar, nedves kézzel végigsimított apró mellein. Ekkor szilárdult meg benne a szökés gondolata.

Micivel kettesben keltek útra a város felé. Teréz nénihez indultak látogatóba, a déli harangszóra várta őket az özvegy nagynéni, meg egy könnyű ebéd. Amália valamilyen ürüggyel megkérte nővérét, hogy menjen csak előre, neki még lenne egy kis elintéznivalója, venne például pár képeslapot a postán, amiket feladna a zárdabeli barátnőinek, meg aztán elszakadt az egyik nyaklánca, azt is beadná az öreg ötvösmesternek, hátha meg tudja javítani. Amint Mici eltűnt a horizontról, Amálka felgyorsította lépteit, és elszántan róni kezdte az utcákat, egyenesen a vándorcirkusz irányába. Ahogy közeledett a kötéltáncosok, artisták és bohócok sátrához, egyre bizonytalanabb lett, hogy ugyanazt a fényes birodalmat látja-e maga előtt, mint azon a csillogó cirkuszi estén. Az esőzés sártengerré változtatta a bódék körüli földet, szürkén és görnyedten járkáltak csizmájukban az erőművészek. Az egyik súlyemelő egy kopott hokedlin ült, és paradicsomos ragut kanalazott szomorkás arccal, kövér zsírcseppek pihentek a bajszán. Egy nyurga fiú épp tótágast állt, a kézen járást gyakorolta a göröngyös talajon, csupasz lába időnként beleakadt a kifeszített kötélen száradó ruhákba. Sárga foltos alsószoknyák, gyűrött ingek és viseltes nadrágok lengedeztek a szélben, ehhez jött még a vadállatok, valamint a lovak és szamarak kipárolgása és horkantása, éles kutyaugatás, kesernyés dohányillat és egy kevés harmonikaszó. Máli szeme megakadt az előadást hirdető táblán, rajta a műlovarnő karcsú alakjával, pirosan fénylő szájával. Belépett a piszkos sátorba, ahol az állatidomár kissé unottan pattogtatta ostorát egy ágaskodó fekete mén előtt. Máli nehezen ismerte fel, hogy ő az az úr, aki azon a parádés estén frakkot és cilindert viselt; igaz, most egy kicsit sápadt és borszagú volt, de úgy gondolta, biztosan ő a cirkuszigazgató.

– Jó napot, szeretnék fellépni a cirkuszban!

A morózus férfi csak fél szemmel figyelt a vakmerő bakfisra, bizonyára nem ez volt az első eset, hogy kalandvágyó kislányok próbáltak felkapaszkodni a világjáró cirkusz szekerére, ráadásul most a foga is fájt, úgyhogy csak megkérdezte Amáliát, honnan szalajtotta ide a sors, és hogy hol lakik, aztán, mielőtt meghallgatta volna a választ, elballagott a lovaival, mondván: momentán nem nagyon ér rá, de mindjárt ideküld valakit. Amália roppant csalódott volt, de nem adta fel, leült az üres nézőtéren. Hiába volt a fűrészporos sátornak penészszaga, fülében még mindig ott csengett a taps, amellyel Gwendoline-t ünnepelték. Aztán megjelent egy kontyos, karikás szemű asszony sötétbarna slafrokban, vállán egy pepita nadrágos kismajommal. Megkérdezte Málit, hogy mit keres a cirkuszban.

– Tudok táncolni, és úgy hallottam, a cirkusznak szüksége van ügyes, fiatal lányokra. A műsorban is szerepelt egy velem egykorú lány, akit a varázsló eltüntetett egy fedeles ládában.

– Ő Laura, a lányom, tizennégy éves. Te mennyi idős vagy? Édesanyád tudja, hogy idejöttél?

– Nemsokára én is betöltöm a tizennégyet. Az pedig, hogy itt vagyok, egyedül az én döntésem. A családom nem nagyon értené, miért szeretnék fellépni a cirkuszban. A néni is itt dolgozik?

– Igen, a férjem az igazgató.

Ezen Máli kicsit meglepődött, úgy gondolta, hogy egy direktorné legalábbis selyemben és bársonycipőben jár, és egy kicsit jobban meg van fésülködve. Aztán kedveskedni próbált, és így szólt:

– Amikor fiatalabb volt, a néni is biztosan fellépett a cirkuszban.

Az asszony szeme villant egyet, felszegte a fejét, kiegyenesítette a derekát, miközben a majom erősen kapaszkodott a kontyába, és valamit makogott hozzá.

– Most is fellépek. Én vagyok Gwendoline, a sikerszám.

Amália elnémult, annyira megdöbbent e szavak hallatán. Nem tudta elképzelni, hogy a fáradt, karikás szemű, lompos asszony ugyanaz a nő, aki csillámló dresszben és diadémmal a hajában lovagolt a rajongó közönség előtt, és akinek a lába elé virágcsokrokat dobált a férfinép. Zavartan mondott valamit, hogy neki most mégis mennie kell, mert várják az ebéddel, és hogy majd máskor visszajön.

Gwendoline még utánakiáltott, hogy ma van az utolsó előadás, és hogy másnap már csomagol a cirkusz.

Amálka nem válaszolt. Úgy érezte, hogy becsapták. A világról, amelyet csodásnak hitt, leolvadt a cukormáz.

Gretének erős szálú, mézszínű haja volt, amit nappalra divatosan dús kontyba rendezett. Hogy legalább pár órára megmaradjon a szép hajkoronája, korántsem volt egyszerű feladat, a rakoncátlan hajtincseket hosszadalmas munkával és tucatnyi rézcsattal tudta csak a feje tetején rögzíteni. Talán ezért volt a mozgása olyan kimérten lassú és kissé szertartásos, hogy az embernek az volt az érzése, egy kosár tojást egyensúlyoz a fején. Grete valójában attól rettegett, hogy egy hirtelen mozdulattól elszabadulnak a tincsei, kibontott hajjal pedig szinte félmeztelennek érezte volna magát, vagy legalábbis úgy, mintha kigombolták volna gondosan vasalt fehér blúzát. Így a sötétszőke hajszálak csak este, lefekvéskor érhettek a csípőjéhez, akkor is szigorúan varkocsba fonva. Amikor kislány volt, az apja a legfinomabb kék selyemből hozott neki széles szalagot, az édesanyja abból kötött masnit a hajába, amit mindenki megcsodált a salzburgi utcán, amikor öt kistestvérével – három húgával és a négyéves ikerfiúkkal – sétálni vagy fagylaltozni mentek egy napsütéses délután. Aztán fázós és borongósabb napok köszöntöttek rájuk. Az apja, Leopold Hoffmann, köztiszteletnek örvendő és jól kereső hivatalnok volt a császári postánál, akinek nem volt más szenvedélye, mint a családja és rendíthetetlen munkaszeretete. Talán ezért figyelt fel rá a halálos kór: egyszer csak fogta magát, és minden előzetes bejelentés nélkül beköltözött Hoffmann úr tüdejébe azzal a határozott szándékkal, hogy egy kicsit megfertőzi a tisztviselő boldogságát. Apró köhécseléssel kezdődött, amely egy idő után egyre hosszabb ideig tartó köhögőrohamokba csapott át, majd jöttek a lázrózsák és a véres foltok a zsebkendőn. Az orvos sok tejet rendelt, borjúszeletet meg hegyi levegőt, de hiába utaztak családostul Ótátrafüredre, egyszer pedig még Abbáziába is tengeri gyógykúrára, az apa egyre sápadtabban mosolygott a feleségére, míg aztán végleg elaludt a puha tapintású kockás pléd alatt. Az ikerfiúk először azt hitték, hogy apjuk biztosan szépet álmodik, mert olyan átszellemült és derűs az arca. Csak Grete és az anyja vette észre rögtön, hogy Leopold papa nem ébred fel többé. A gümőkór miatt minden pénzük elment orvosságra és a gyógyüdülésekre, ezalatt az anya csak varrogatással tudott némi pénzt keresni. Nem volt kérdés, hogy az alig tizenhat éves Gretének kell valami munka után néznie, hogy legyen mit a tejbe aprítani. Még szerencse, hogy a nagylánynak mindig gyorsan vágott az esze, jó barátságban volt a betűkkel, szeretett olvasni, beszélt franciául és egy keveset magyarul is (a legjobb barátnője magyar volt), és még klavírozni is egész szépen tudott (az arra járók mindig lelassították lépteiket, amikor az ablakból kiszűrődött Grete zongorajátéka), ami nem kevés előnyt jelentett, amikor úri házhoz jelentkezett nevelőnőnek. Így került az egyik nagynéni közvetítésével a császárvárosba, amely tele volt habos tortacsodákkal, barokk szépséggel, keringőköltészettel és olyan vérpezsdítő levegővel, melytől nemcsak a férfiak, de a lányok és asszonyok is megrészegültek. A salzburgi félárva egy vezérkari ezredes családjánál vigyázott két kislányra: az ötéves Fridára és a hétéves Alinára. Játszani vitte őket Bécs legszebb parkjaiba, ellenőrizte Alina előmenetelét a tanulmányaiban, együtt zenélt, rajzolt, uzsonázott és kirándult velük, este meséket olvasott nekik, több időt töltött a gyerekekkel, mint az édesanyjuk. A baj akkor következett be, amikor kiderült, hogy van egy huszonkét éves fiúgyermek is, aki szintén igényt tartott Grete társaságára. Mathilda, az édesanya efölött teljesen szemet hunyt, amúgy is el volt foglalva örökös fejfájásával és ideges szívdobogásával, ezért a nappalokat rendszerint vastag függönyökkel elsötétített szobában, ágyban töltötte, miután különféle bódító és nyugtató porokat vett be. Este színházba, operába, társaságba járt. A családfőt pedig hónapokig alig látták. Egonnak hívták a huszonkét éves fiatalembert, aki miután félbeszakította jogi tanulmányait (mert inkább festőnek szeretett volna tanulni Münchenben), addig legyeskedett Grete körül, míg egyik este, amikor a kislányok már elaludtak, rávette Gretét, hogy bontsa ki a haját, és eressze szabadon a tincseit a meztelen felsőtestén, mert le szeretné festeni mint a szerelem istennőjét. A lány ettől kezdve minden este modellt ült (feküdt) Egonnak, de a kép igen lassan készült. Grete viszont teljesen megváltozott. Felragyogott a bőre, titkos örömök bújtak meg a tekintetében, és szinte repkedett a kislányokkal, amikor a fűben szaladgált velük. Aztán úgy egy hónap múlva Egon váratlanul eltűnt otthonról. Grete csak egy vékony spárgával átkötött csomagot talált az ajtaja előtt, benne a festménnyel és egy kézzel írott kártyával: „Emlékül a kis Aphroditének. E.” A szerelmes nevelőnő megpróbálta leplezni csalódottságát és fájdalmát, de a következő hetekben az arca egyre beesettebbé és szürkébbé vált, enni pedig szinte el is felejtett. Mathilda kérdésére, hogy csak nem beteg, valamit motyogott, hogy igen, enyhe émelygést és görcsöt érez a gyomra tájékán, de amikor már harmadik hónapja nem jött meg a havi vérzése, hirtelen elhatározással felmondott a bécsi családnál. Két nap múlva remegve megölelte Fridát és Alinát, majd mint egy szomorú kísértet, kis bőröndjével felült a salzburgi vonatra. Végül a nagynéni svájci rokonánál, egy gyönyörű völgyben szülte meg halott csecsemőjét, akinek gondolatban az Erik nevet adta. A frissen fejt tej, az alpesi vadvirágok és a ház körüli teendők valahogy visszahozták Gretét az életbe, de a gondtalan öröm érzése örökre cserben hagyta. Az arcára költözött viszont két mély barázda, amely az orra vonalától egészen a szája sarkáig húzódott, ami miatt évekkel öregebbnek látszott a koránál. Grete ekkor döntötte el, hogy senki emberfia előtt nem fogja többé leengedni a haját, még ha térden állva könyörögnének érte, akkor sem. A szerelem kútja végleg kiapadt a lelkében.

Grete végtelenül hálás volt Katalinnak, a magyar barátnőjének, aki egy nap hírét hozta, hogy az arisztokrata Putti család osztrák nevelőnőt keres a Zemplén megyei kastélyba, ahol nemcsak a lányok, de a fiúgyerekek is kiskorúak. A vécsei birtok pedig elég messze volt Bécstől (de még a müncheni festőakadémiától is), így Grete új életet kezdhetett a cseperedő Mici és Amálka mellett.

Amálka bizalmasa érdekes módon soha nem Mici, a nővére, hanem már egész kicsi korától Grete, a salzburgi születésű nevelőnő volt. Hozzá szaladt először, ha szertelenségében elesett és lehorzsolta a térdét, ha csúnyán megcsípte egy darázs, vagy ha eszébe jutott az apja, és hallani szerette volna, hogy az ulánuskapitány milyen fess ember volt. Vele beszélte meg a zárdában történteket, és az ő vállán pityergett akkor is, amikor szökési kísérlete csúfos kudarcba fulladt, mert annyira kiábrándult a cirkusz olcsó csillogásából. Grete sosem mesélt neki a bécsi családról, és persze Egonról és Erikről sem, de Amálka kedvéért szívesen felelevenítette a császárváros egyéb színeit és csodáit, például a Ringstrasse pompás épületeit, az udvar palotáit, Schönbrunnt, ahol maga Napóleon is megfordult, a süteménnyel teli kávéházakat, és persze a császári színházat, a Burgtheatert, amelynek színészeit és operaénekeseit nemcsak az úri közönség, de minden cipészinas, bolti eladólány és fiákeres is megismerte az utcán még akkor is, ha soha életében nem járt egyetlen színházi előadáson sem. Mert az előadóművészekért minden bécsi rajongott. (A színház szót is először Grete szájából, németül hallotta Amálka.) Így amikor Máli arra kérte a nevelőnőt, hogy meséljen még neki a bécsi színházi előadásokról, melyeket Grete még a nénjével és a legidősebb húgával látott egy-egy alkalommal, elgondolkodott a hallottakon, és elképzelte, hogy milyen lenne, ha ő is színpadra állna, és egy egész város róla beszélne. Csak a nevével nem volt kibékülve.

– Grétike, mit szólnál ahhoz, ha egyszer én is színésznő lennék?

– A kisasszony!? Ugyan már, hát maga gazdag lány, nincs szüksége rá, hogy színpadon mutogassa magát.

– De ha én mégis azt szeretném? Sokkal izgalmasabb lenne az élet, ha táncolhatnék és színdarabokban játszanék, mintha itthon kuksolnék, és várnám, hogy férjhez adjanak.

– Mivel kislány, ezt úgysem engedné a családja.

– És ha férjhez mennék?

– Akkor esetleg elválhat, és akkor azt csinálhat, amit akar. Akár színésznő is lehet. De hát ez az egész butaság, maga még nem is tudja, mi után vágyakozik. Ha beleszeret a férjébe, akkor már nem is fogja érdekelni a színház és a szereplés.

– Hát az egyáltalán nem biztos. De addig is ki kellene találni egy új nevet. Az Amália olyan komoly és ódivatú. Túl unalmasan hangzik. A Máli pedig olyan falusias és kukoricaszagú, nem elég teátrális. − Azzal elővett egy papírlapot, és nagy, nyomtatott betűkkel rárajzolta a teljes nevét: PUTTI AMÁLIA. − A vezetéknevem maradhat, az elég rövid és egzotikus, könnyen megjegyezhető.

Nézegette a papirost, csücsörítve mondogatta sorban a beceneveket: Amál, Málika, Annuska, Liácska, Amálka, Lilus, Lia…

– Megvan!!! Ez lesz a jó! Putty Lia! Grétike, ha szeretsz engem, akkor légy szíves ezentúl Liának szólíts, ne Málinak vagy Amálkának. Mert ez lesz az én igazi nevem!

Egy frakkba öltözött férfi nyitotta ki előttük az ajtót, és özvegy Putti Gyuláné grófnőt és a lányait egy márványlapos asztalkához vezette, amely elég közel állt a kandallóhoz. A falakat piros selyemtapéta borította, a mennyezeten rokokó stukkók díszelegtek, a bronztestű falikarok és pazar csillárok pedig még Mária Terézia ízlésének is megfeleltek volna. A cseresznyefából készült pulton és a vitrinekben cukrozott gyümölcsök, marcipános, citromos és csokoládés sütemények, minyonok, töltött pralinék, bonbonok, piték és remegős krémesek sorakoztak. De még mielőtt Mici és Amálka beleszédülhetett volna a gőzölgő kávéval, dohánnyal és parfümmel fűszerezett vaníliaillatú levegőbe, odalépett hozzájuk egy ondolált hajú cukrászkisasszony, és megkérdezte, hogy mit kérnek így tizenegy óra tájban a hölgyek. Ez volt a Gerbeaud Cukrászda a Gizella téren, amely jó ideje már – pláne mióta Emil Gerbeaud az idősödő Kugler Henriktől átvette az üzletet – a budapesti társasági élet egyik központja volt, ahol egy indiáner vagy rummal bélelt kapucíner erejéig még a laposabb erszényű vendégek is az elegancia és fényűzés kertjében érezhették magukat legalább néhány percig. A tejszínhab és a búrkifli mellett itt a társadalom különféle rétegei ragadták magukhoz a csészét és a kiskanalat (esetleg a pezsgőspoharat), és ki magányosan, ki pedig asztaltársával diskurálva kortyolgatta a sűrű feketét, forró teát vagy épp részegítő italát a velencei tükrös termek valamelyikében. Mert igaz ugyan, hogy uzsonnaidőben sorra érkeztek az előkelő fogatok a város krémjével, és az Esterházy és Károlyi grófok mellett rendszeresen betért ide még maga Auguszta Mária Lujza Habsburg főhercegnő is, például amikor épp hangversenyre ment (a császári és királyi fenség számára Emil úr külön kis szalont alakított ki, ahol aranyozott eszcájggal és herendi porcelánnal terítettek), de a vendégek közé tartoztak az egyszerűbb származású és bizonytalan anyagi helyzetű bohém figurák is: festők, muzsikusok, színészek és felfedezésre váró príma donnák, különféle tollforgatók, a poétáktól kezdve a regényírókon át egészen a zsurnalisztákig. Ehhez jött még a tehetős polgárság, pár hullámzó keblű dáma, néhány állami hivatalnok, snájdig huszártiszt, lézengő szépfiú és vidéki birtokos, valamint külön bokorban ültek a pesti maitresse-ek, a csábító pillantású dísznők, akikről az a hír járta, hogy (a selyemharisnyán kívül) csak csipkés harisnyatartót viselnek a szoknyájuk alatt.

Amikor Hoyos grófnő elhozta a Putti lányokat a Gizella térre egy téli vakáción, a Gerbeaud már túl volt az 1910-es felújításon, teljes fényében ragyogott. Ez volt az első nagyvilági hely, ahol Amália kislányként megfordult. Kikerekedett szemmel figyelte a cukrászda közönségét, a festett arcú asszonyokat, konyakozó öregurakat, fagylaltjukat kanalazó színésznőket, kávézgató hírlapírókat, piperkőc ficsúrokat és a füstfelhőbe burkolózó tiszteket. Tányércsörgés, gurgulázó nevetés, halk sikolyok, hangos beszéd, flörtölő pillantások, duruzsolás és álmodozás keveredett a limonádé fanyar illatával és a kávégép fújtató zajával. Különös volt ez a zsongás a vidék egyhangú tompasága után.

Amália nem is érezte a mogyorós nugát ízét, annyira lekötötte a körülötte lévő világ. Mici viszont kijelentette, hogy soha életében nem evett ilyen finom puncstortát, mert még kandírozott narancshéj is volt benne. Ekkor megjelent az asztaluknál a mama testvére, Gyula bácsi, és elújságolta, hogy talált egy olyan előadást, amelyet a lányok is nyugodtan megnézhetnek. Így derült ki, hogy délután még színház is szerepel a programban.

A Jánoskát adták aznap délután Fényes Annuskával a főszerepben. A Király utcai teátrum homlokzatáról két szfinx szemlélte elégedetten, hogy milyen sokan sietnek prémes kabátban, kalapban, frakkban, magas sarkú cipőben vagy éppen szerényebben öltözve a fiatal Király Színházba (Budapest hetedik teátrumába), amely elsősorban a könnyű múzsának adott otthont. A századforduló operettjeire jellemző keringők, a fülbemászó, édes dallamok, valamint a meseszerű szüzsék magukkal ragadták a társadalom szinte valamennyi rétegét. Az új teátrumnak azonban nem volt mindig könnyű dolga. A zenés darabokat játszó rivális színházak ugyanis már a kezdeteknél megpróbálták elgáncsolni a vakmerő vetélytársat, és a sajtón keresztül „Halálszínháznak” keresztelték, még mielőtt megnyílt volna, mondván, hogy túlságosan szorosan épült be a házak közé, ráadásul vészkijárata sincs, így tűz esetén bizonyára szénné égne benne a tisztelt publikum. Beöthy László azonban nem hátrált, és édesanyja, Rákosi Szidi, valamint hírlaptulajdonos nagybátyja, Rákosi Jenő segítségével (és ne feledkezzünk meg a nagynénik, Csepreghyné Rákosi Ida, illetve Evváné Rákosi Márta anyagi támogatásáról sem) pompás üvegtetejű előcsarnokot, 140 négyzetméteres színpadot és több mint ezer ember befogadására alkalmas nézőteret varázsolt páhollyal, magasföldszinttel és piros bársonyhuzatú székekkel a Király utca 71-es szám alá. Az ellenlábasok persze egy darabig még morgolódtak, hogy ez a Beöthy hiába hagyott fel a hírlapírással, azért maradt még néhány rossz szokása, például itt van mindjárt a hajnalig tartó szerencsejáték. Mert nagyon valószínű, hogy a kártyaadósságának köszönheti azt is, hogy fel kellett állnia először a Magyar, majd a Nemzeti Színház igazgatói székéből. Ezek után miben sántikálhat megint a bukott színházi direktor?

Márpedig sántikált, vagy inkább futott, ugyanis számos fiatal tehetséget szerződtetett villámgyorsasággal, többek között a Bob hercegben látványos sikert arató Fedák Sárit. Molnár Ferencet irodalmi tanácsadással bízta meg, valamint felvett legalább egytucatnyi balett-táncost és félszáz aranytorkú kóristát. Az első két év mérsékelt sikerű próbálkozásai után a pénzügyi csőd baljós árnya jelent meg a teátrum fölött, amiből a zsöllyékben ugyan még semmit nem vettek észre, de a színidirektornak már kezdett erősen ráncolódni a homloka. A pénztelenség vezette Beöthyt ahhoz az abszurd gondolathoz, hogy egy ismeretlen zeneszerző, bizonyos Kacsóh Pongrác felkérése és Petőfi Sándor János vitéze talán még megmentheti a társulatot és a színházat a fenyegető bezárástól. És lőn. A nemzeti szűrben, gatyában és árvalányhajas kalapban pompázó Fedák Sári Kukoricza Jancsiként teljesen magába bolondította a közönséget, nem beszélve a büszkén viselt huszáregyenruháról és a felpántlikázott nemzeti szín lobogóról, ami ugyancsak szíven találta a Monarchia magyarjait. Kacsóh Pongrác verbunkos és operettes elemeket is felvonultató muzsikája a sikamlós kuplékat és magyar nótákat is szerző franciás műveltségű Heltai Jenő verseivel együtt megteremtette a nemzet daljátékát, amelyben a hősök Tündérországnál is forróbban szeretik a szülőföldjüket. A János vitézt ezután virágeső közepette folyamatosan telt ház előtt adták a Király utcában, Beöthy László teátruma pedig 1907-re már a főváros egyik legsikeresebb színházává nőtte ki magát. A direktor láthatóan szívén viselte, hogy a pesti publikum ne maradjon le az európai színpadok nagyszerű zenés darabjairól, ezért folyamatosan műsoron tartotta például Suppé, Strauss és Lehár operettjeit, de mindig felderült a kedve, ha lehetőséget adhatott egy-egy magyar tehetségnek a bemutatkozásra, pláne, ha az illető egyfajta nemzeti változattal kísérletezett.

A Putti nővérek 1911-ben a Jánoska című mesejáték délutáni előadására kaptak jegyet, s Amália életében először ült egy fővárosi színház páholyában. A nagyobbacska gyerekeknek és a felnőtteknek egyaránt szóló darab zeneszerzője az a Jacobi Viktor volt (apja dr. Jacobi Sámuel ügyvéd, a Pesti Sakk-kör alapítója), aki a Brahms-követő német mester, Hans Koessler tanítványaként már a tanulóévei alatt megkomponálta első sikeres operettjét, A rátartós királykisasszonyt, és aki Bartók, Kálmán Imre és Weiner Leó diáktársaként két röpke év után odahagyta a zeneakadémiai iskolapadot, hogy aztán egész tehetségével a könnyed és táncos lábú múzsa szolgálatába álljon. Jakobinak tapsoltak már a régi Népszínházban és a Magyar Színházban is, a Jánoska előadásainál azonban még mindig nem merte elhinni, hogy a közönség tetszését valóban elnyerték az általa írt dallamok, ezért az előadások alatt egyszer sem jelent meg a Király Színházban, csupán telefonon érdeklődött, hogy elfogytak-e a jegyek, és hogy tapsolnak-e egyáltalán. Pedig a Leányvásár későbbi komponistája igazi ünneplésben részesülhetett volna, hiszen a nemrégiben felfedezett szöszi gyermekprimadonna, Fényes Annuska óriási sikerre vitte a mesés operettet.

Amália azonban nem volt teljesen elégedett. Nézte a nagyváradi születésű, aranyfürtű (érendrédi és csokalyi) Fényes Annát, aki csak pár évvel volt idősebb nála, de fesztelenül és virgonc módon töltötte be a színpadot (akár nadrágot viselt cilinderrel, akár virágos szoknyát rózsakoszorúval), és egyfajta irigységhez hasonló keserű érzés kerítette hatalmába, ahogy a bakfis színésznő táncolt, énekelt és még hegedült is Jánoska bőrébe bújva. A mesejáték nem igazán tetszett neki, sokkal nagyobb csodát és varázslatot várt az előadástól. De a színház légköre, miliője a felgördülő függönytől kezdve a zsibongó, suttogó, színesen kiöltözött embertömegig és a pódiumon parádézó színészekig teljességgel felkavarta. Mint ahogy az is, ahogyan a földszintről és a páholyokból a látcsövekkel izgatottan és mohón a színpadra tapadt a publikum. Úgy gondolta, a közönség előtt ragyogni a világon a legboldogítóbb érzés. És hogy neki kellene ott állnia, hogy az összes szem rászegeződjön. Mert hiszen nemcsak Szent Margit szerepében bűvölte már el az apácákat, de eszébe jutott az is, hogy a kastélyban mennyire elcsendesült a vendégsereg, amikor a karácsonyfa alatt a család unszolására elszavalta Eötvös báró költeményét a megfagyott gyermekről. Pedig nem is készült rá. A Jacobi-keringők alatt végzetszerűen szívébe mart a vágy a színpad iránt. Még nem tudta, hogyan viszi véghez, de abban biztos volt, hogy színésznő akar lenni.

Az előadás szünetében kortyolgattak némi frissítőt, Mici még ekkor is kíváncsian gukkerezte a szemközti páholyban ülőket, Amália pedig hallgatta, amint a nagybácsi a mamával Fedák Sáriról diskurál. Hogy az imádott Zsazsa alaposan kibújt János vitéz huszárnadrágjából, mivel mostanában egész kalapkölteményeket készítenek neki az új szerepeihez, és még egy kimonót is hozattak neki Párizsból, mert nem volt hajlandó felvenni azt a gyönyörű darabot, amelyet Pásztor Árpád (einstand, az idősebb Pásztor a Pál utcai fiúkból), a Budapesti Napló tudósítója hozott neki a messzi Mandzsúriából. Merthogy ugyanilyet látott Varsányi Irénen is. Egyébként Gésák, vagy egy japáni teaház története a Király Színház új bemutatójának a címe, ebben lesz Fedák Mimóza.

– És az igaz lenne, hogy Ábrahámffy Ödön báró százasával küldi Fedák Sárinak a vörös rózsákat? – kérdezi csodálkozva Hoyos grófnő.

– Igaz bizony. Ödönnek teljesen elment az esze. De hát mindig is kedvelte a drámát meg a költeményeket, így csavarta el a fejét a nemzet nadrágos primadonnája. És meg kell hagyni, Zsazsa ért a hódításhoz. Úgy hírlik, Ödön még a felvidéki birtokait is eladta, mert Fedák miatt végleg Pestre akar költözni.

Amália szokatlanul csendesen ücsörgött a bársonyszékén, kicsit hunyorgott a csillárok fényében. A hallottak viszont megerősítették abban, hogy a színpad ünnepelt hercegnői földöntúli erővel markolják meg az erős férfiszívet. Aztán Gyula bácsi távozott, és pár perc múlva az ifjú Szepessy Zoltán tette tiszteletét a páholyukban. A fiatalemberrel egyszer már táncolt a megyebálon, emlékezett rá, hogy vékony ujjai mennyire elvesztek a férfi hatalmas tenyerében, és hogy sokszor összemosolyogtak a valcer alatt. Tudta, hogy a Szepessy família komoly hőstettekkel büszkélkedhet a török időkből, hiszen csak az egri vár ostrománál kilenc Szeppessy harcolt a turbánosok ellen, és mindössze ketten maradtak életben. Ismerte a címerüket az ágaskodó unikornissal és a koronával, amely a család önfeláldozó hazaszeretetét és az uralkodóhoz való feltétlen hűségét jelképezi. És persze imponált neki a férfi széles mellkasa és magabiztos fellépése, a szerelmesnek tűnő tekintetéről nem is beszélve. Zoltán nyíltan bókolt és kedveskedett neki, ami persze legyezte a tizenöt éves Amália hiúságát. A virágokkal kísért csokoládés dobozt az ölébe tette, mégis úgy fogadta a fiatalember kissé szertartásos udvarlását, mintha egy láthatatlan búra vette volna körül. Mert valójában a színház világa foglalkoztatta. Azért valahonnan messziről eljutottak hozzá a dicsérő szavak, hogy ő mennyire szép, és hogy a szeme két fekete gyémánt. Ma már nehéz lenne megmondani, hogy az anyai gondoskodás terelte-e az ifjú Szepessyt Amália közelébe, hogy Hoyos grófnő megfelelő partit szerezzen korán érő kislányának, vagy Szepessy Zoltánnak akadt meg a szeme a csinos Putti lányon. Az azonban biztos, hogy Amália egyelőre egyáltalán nem akart férjhez menni.