Molnár T. Eszter

Hidegkút

— részlet —

KALLIGRAM
2022

Copyright © Molnár T. Eszter, 2022
ISBN 978 963 468 350 6

„A Kraken csak alszik a századokkal,
Így táplálják a nagy tengeri férgek,
Míg a végső tűz nem éri a mélyet:
Ember s angyal látja akkor, üvöltve
Felbukkan és el is pusztul itt fönn azonnal.”

Alfred Tennyson: A Kraken
(Tandori Dezső fordítása)

.. : ..

Semmivel sem vagyok különb, mint egy kukkoló, ezt most csak úgy, magamnak mondom, nincs itt senki, aki rám figyelne, a másik ágyon egy óriáscsecsemő fekszik, öntudatlan, fogai egy fogmosópohárban pihennek az éjjeliszekrény peremén, én viszont felnőtt vagyok, mit felnőtt, öreg, mert régóta kukkolok már, sőt, korábban le is jegyeztem, amit láttam, a tulipánok túl nyugtalanok, ezt írtam, vagy azt, hogy oldják kékjük vizes hajnali tinták, legalábbis úgy emlékszem, én írtam ezeket, kinyomtatták, boltban árulták a verseimet, de most már jó ideje nem írok le semmit, nincs, aki rám figyelne, csak ez a szortyogó csecsemő, ezért is lepett meg annyira, hogy hajnalban találtam egy verset, persze, mint a műteremben a fal felé fordított festményekkel történni szokott, először a fonákjáról láttam meg, és el is pusztul itt azonnal, tetszett így is, de amikor megfordítottam, akkor még csinosabb lett, olyannyira, hogy úgy éreztem, le kéne írnom, betűkkel, mint régen, csengettem is hamar, bár még nem virradt odakint, aludnom illene ilyenkor, ezt a nagy gombot nyomtam az ágy szélén, de minek, nem jött senki, csak a fejrész emelkedett a kényelmesnél sokkal magasabbra, végül már ültem az ágyban, arcom elnyúlt, mint a gótika, kiabálni kezdtem, a csecsemő felriadt és bömbölni kezdett, arra aztán berontott a nővér, először haragudott, és nem akart papírt meg tollat adni, végül megmondta, hogy a szekrényemben találok, akkor kezdtem írni, ma hajnalban, még virradat előtt, csakhogy az ágyban liftezéstől és a kiabálástól eltűnt a szemem elől a vers, egyetlen sor maradt belőle: csúnya, mint egy kiürült levesestál, csak ennyi, de ez az én fejemben született meg, vagy az én fejemben született újra, és azóta tudom, ez egy jó nap lesz, mert verset találni szerencsés dolog.

04:11

Álmában késő tavasz volt vagy kora nyár. Az úton vízmélyi zöld fény kavargott, a keményre szikkadt sár egyenletes felszínét csak a kiálló kövek törték meg. Juli egyikről a másikra szökdelt, lába hosszú, mint egy táncosé, kibontott haja úszott mögötte a levegőben. Barbara kezében póráz, annak végén kistestű kutya, kölyök még, talán egy golden retriever lehetett, előreszaladt, szaglászott, ugrált, kíváncsi pofáját beletúrta Simon tenyerébe. Kanyarodott az út, meredekebb lett az emelkedő, Barbara kifulladt, lassítottak mind a hárman. Nem kellett sietni, már nem volt messze a csúcs. Ott Juli majd fel akar menni a kilátóra, Barbara vele tart, Simon pedig lent marad a kutyával. Egyre lassabban haladtak, faágakba, sziklákba kapaszkodva másztak előre, a kutya halkan nyüszített.

Barbara csuromvizesen riadt fel. Odakint sötét volt. Nyitott szemmel feküdt a franciaágyban, nem látott, nem érzett semmit, ha akarta, azt képzelhette, hogy már nem él. Maga köré gondolta az erdőt, a zöld fényt, a kutyaugatást, Julit és Simont, bár nem, Simont mégsem, csak Julit és a kiskutyát. Oldalra fordult, puha hasát megtámasztotta a kezével. A tenyér melege segített visszaaludni.

Amikor másodszor felébredt, a tetőablakon át épp az arcára sütött a nap. Felült, lábát lelógatta az ágyról, meztelen talpát csiklandozta a szőnyeg gyapjúszála. Léptek csattogtak végig a folyosón, becsapódott a fürdő ajtaja. A vékony falakon át hallatszott a vécélehúzás és a fogkefe zümmögése.

Barbara más napokon ilyenkor már a konyhában volt, kávét ivott, kettőt egymás után, közben kitette a pultra a tejet és a kukoricapelyhet, hogy aztán félóra múlva érintetlenül vissza is rakja őket. Neki nem volt étvágya, Attila pedig soha nem reggelizett otthon. Eleinte legalább uzsonnát vitt magával az iskolába, de a szendvicsek már ötödikben is érintetlenül kerültek haza, az íróasztalfiókban várták, hogy a fólia alatt folyós, fekete csomóvá egye őket a penész, aztán jött a tavasz, Barbara észrevette a legyeket, kifertőtlenítette a fiókot, sőt, a szőnyeget is kicserélte Attila szobájában, mert azon is megjelentek a nyüvek, és attól a naptól kezdve nem csomagolt uzsonnát, inkább több pénzt utalt a menzakártyára hónap elején, eleget ahhoz, hogy Attila az iskolában reggelizzen és ott is ebédeljen, ha akar. Ennek ellenére a tejet és a kukoricapelyhet minden reggel kikészítette és elpakolta. Aznap mégsem ment le, visszadőlt a párnára, úgy hallgatta a víz csobogását a fürdőből, aztán a motozást a gyerekszobából. Csak akkor kelt fel, amikor Attila lerobogott a lépcsőn, és bevágta maga mögött a bejárati ajtót.

A telefonja után nyúlt, Simont hívta, de hiába. Mire leért a konyhába, már harmadszor tárcsázott. A válás után Simon gyakran hívogatta, a leletei iránt érdeklődött, vagy csak beszélgetni akart, aggódó hangon faggatta, hogy alszik-e eleget, kérte, hogy találkozzanak, menjenek hármasban sétálni, egyszer még egy közös nyaralást is felvetett, de újabban már nem telefonált, csak párszavas üzeneteket írt, sőt, sokszor Barbara hívásait sem fogadta. Műtőben voltam, ezt írta olyankor. Előző délután sem vette fel, hiába próbálkozott Barbara tizenötször. Végül a rendőrhadnagy érte el, hogy be kéne jönni a kapitányságra, mert ki fogják hallgatni Attilát. Reggelre Simon megint elérhetetlen lett, ki sem csengett a mobilja, egyből besípolt a rögzítő. Barbara nem akart üzenetet hagyni. Átfutott a fején, hogy megpróbálja a vonalas számot, amit Simon vészhelyzetek esetére adott meg neki, aztán elhessegette az ötletet. Simon nem egyedül élt, egy másik nő lakásában csengett volna ki a hívás. Lecsapta a telefont a konyhapultra, bekapcsolta a vízforralót, és neszkávét kevert magának. Remegett a keze, melléöntötte a tejet.

Negyed nyolc volt, zuhanyozni már nem maradt ideje. Felhúzta az előző este levetett, fekete farmert, és lekapott egy tiszta blúzt a szárítóról. Kifogyott a nyugtatókból, már csak paracetamol volt otthon, alig jobb a semminél. Kávéval vette be, és amíg fél lábon egyensúlyozva felrángatta a zokniját, újra tárcsázott. Összerándult a gyomra, a mosogató fölé görnyedve öklendezett. A maradék kávét a lefolyóba öntötte, és gyorsan ellögybölte a bögrét. Egyszerű lófarokba fogta a haját, Simon takarítónő-frizurának hívta ezt. Fogmosás közben a tükörképére vicsorított. Semmit sem tudsz a takarítónőkről, Simon.

A küszöbről visszalépett a blézeréért, feltette a napszemüveget, majd kapkodva bezárta a házat és a kertkaput. A mellékutca néptelen volt, csak a szomszéd kerítésén hajoltak ki a tespedt orgonafürtök, de pár száz méterrel arrébb, a főúton már beállt a reggeli dugó. Háztömbnyi Audik és Lexusok sorakoztak Solymártól egészen a Széll Kálmán térig, sőt, talán még annál is tovább. Messze volt a zebra, Barbara az út túloldaláról nézte végig, ahogy a busz továbbindul a megállóból. Átvágott az úttesten, rádudált egy meggyszínű Mazda. Barbara bemutatott a sofőrnek, kapd be, vagy szokj hozzá, hogy itt élek én is.

Már rég el kellett volna költöznie.

A belvárosban nőtt fel, Simonnal az első közös albérletük is a Liliom utcában, a Dunához közel volt. Szerette az aluljárókat, a villamos zörgését és a mentők vijjogását, együtt cigizett a buszmegállóban lejmolókkal, ismerte a zenészeket és az utcalányokat, csak a járdán parkoló, éjszakánként beriasztó autók zavarták, és a Rákóczi úti gyorsulási versenyek. Igaz, autóból itt sem volt sokkal kevesebb.

Nem bírt egy helyben állni, fel-alá járkált a buszmegállóban. Tizenkét lépés a szemetestől a villanyoszlopig.

Mindig szívesen gyalogolt, a városban épp azt szerette legjobban, hogy akárhová el lehetett jutni gyalog. Különösen akkor jött jól, amikor Juli megszületett, mert sírós csecsemő volt, hiába kötötte magára Barbara hordozóban, a metrón és a villamoson kékülésig üvöltött, és csak a séta ritmusára nyugodott el. Amikor két évvel Juli után Attila is megszületett, az ő kiságyának már alig találtak helyet a másfél szobás lakásban, de ha Barbarán múlt volna, akkor sem költöznek messzire, csak a körút másik oldalára. Simont viszont zavarta a sötét belső udvar és a hangos szomszédság. Saját kertre vágyott, dombokra, jó levegőre. Amikor megkapta az örökségét a nagyanyja után, nekilátott eladó házakat keresni.

Barbarának már nemcsak a lába volt nyugtalan, az egész teste reszketett. Egy fiatal lány kíváncsian méregette, de amikor a pillantásuk találkozott, elkapta a tekintetét.

Simon lelkesedése hamar legyűrte Barbarát is, a gyerekek játszhatnak majd a kertben, ezzel beszélte rá, meg a madáretetőre néző ablakokkal. Aztán megvették a házat, és egy ideig úgy tűnt, Simonnak volt igaza. Amíg Juli és Attila kicsi volt, Barbara nem vágyott el innen. A várostól való távolságtól tartott legjobban, attól, hogy egy órát kell utaznia, ha találkozni akar a barátnőivel, vagy meglátogatná az anyját, de épp akkoriban kezdett újra dolgozni, nem maradt ideje eljárni otthonról, az anyját pedig hamarosan kiköltöztették a közelükbe. Délutánonként Barbara a patakparton tologatta Attila babakocsiját, gesztenyét gyűjtött a templomkertben, labdázott Julival, virágokat ültetett a ház elé, és vett egy nagyobb távcsövet, hogy jobban lássa a madarakat séta közben. Simon későn járt haza, de hétvégén, amíg a kerti grillezőt vakolta vagy a füvet nyírta, olyan elégedettnek tűnt, mint amilyenek a földbirtokos felmenői lehettek egy különösen jól sikerült aratás után. Ezen a hasonlaton Simon megsértődött volna, ha hallja.

Barbara kezdte jobban érezni magát. Rövid roham volt, tetőzött, aztán gyorsan engedett, de így is alaposan leizzadt, mire megjött a busz. A második sorban észrevett egy ülőhelyet. Gondolkodás nélkül huppant le a nagydarab, pufidzsekis alak mellé.

– Fázni fog abban a kis blúzban – szólította meg a férfi. Barbara összerezzent, fel akart állni, de nem bírta el a lába. – Azt írják, olyan lehűlés jön, hogy este még havazni is fog a hegyekben – tolta az orra elé a telefonját a pufidzsekis. – Látja? Hidegbetörés.

A férfi homlokáról patakokban csorgott a verejték, mégsem vette le a kabátját. Magányos lehetett, vagy csak érzékeny a frontra, mert megállás nélkül darálta, hogy mekkora lesz a szél, és hány milliméter a csapadék, májusi hó, ilyet se látott még soha. Barbara elfordította a fejét.

Szerettek itt lakni. Annyira, hogy a végén már azt tervezgették, hogy befogadnak egy menhelyi kutyát. Hónapokig jártak nézelődni, Attila több kölyökbe is beleszeretett, csakhogy Julinak egyik se tetszett, ő mindenáron zsemleszínűt akart, talán mert az ő haja is fényes barna volt, mint a tengerparti homok. Végül Simon mondta ki, hogy nem kell kutya.

Amíg az iskola felé gyalogolt, Barbara ismét tárcsázott. Kicsengett, Simon nem vette fel. Beszélnünk kell, mondta Barbara a sípszó után, aztán lenémította a telefont, és bedobta a táskájába, a kijavított dolgozatok mellé.

Tizenkét éve tanított a Fodorban, de eddig csak háromszor látott fekete zászlót a homlokzaton. Az első egy idős angoltanáré volt, a második a napközis Etelka nénié, a harmadik Sipos Rozié, akit hetedik után a nyári szünetben elgázolt a szemetesautó. A negyedik Julié lehetett, de Barbara azt nem látta, mert nem járt be dolgozni. És most, ötödszörre Bagó Andrásért is felhúzták a zászlót. Aznap reggel rá gondolt, aki belépett az iskolába, és a jelenléte ezzel valóságosabb lett, mint amikor még ott járkált a folyosókon, mert Bagó Andrásra – amíg élt – senki sem emlékezett. Legalábbis Barbara ezt gondolta róla az előző délutánig. Azóta igyekezett egyáltalán nem gondolni Bagóra.

A portás túl hangosan köszönt, egy kilencedikes lány lesütött szemmel sietett el mellette. Persze az is lehet, hogy Barbara csak képzelődött. Kettesével vette a lépcsőfokokat, a nagy tanári előtt már futólépésben surrant át, és csak akkor lassított, amikor felért a másodikra. Ezen a folyosón kisebb volt a nyüzsgés. A jobb szárnyban a természettudományi, a balban a nyelvi laborok sorakoztak, így ide csak az jött fel, akinek itt volt dolga. A lépcsővel szemben egy fakult szőrű, kitömött őz állt. Barbara odalépett hozzá, és végigsimított az orrán.

Nem kellett elővennie a kulcsát, nyitva találta a biológiatanárit. A barátnője, Emő nem sokkal korábban érkezhetett, még kabátban volt, épp rúzsozta magát a falitükör előtt.

– Te meg? – fordult felé. – Azt hittem, nem jössz ma be.

Barbara leült az íróasztalához. Itt végre kifújhatta magát, ide nem járt be kettejükön kívül senki. A diákok között talán még nem terjedt el, hogy a nyolcadikos fiúkat bevitték tegnap este, de a kollégák már biztosan mind tudták, és kérdeztek volna, vagy ami még annál is rosszabb, kíméletből úgy tettek volna, mintha fogalmuk sem lenne semmiről.

– Borzasztóan nézel ki – mondta Emő. – Hogy van Attila?

Emő persze tudta. Épp neki köszönhették, hogy Attilát hazaengedték előző este, utánuk jött a rendőrségre, és tanúskodott, hogy múlt szerdán, amikor Bagó eltűnt, a fiú egész délután vele volt, kettesben rendezték a biológiaszertárt.

– Nem láttam ma reggel – mondta Barbara.

– Még alszik? Rácsörögjek?

– Nem alszik, csak elkerültük egymást.

– Azt meg hogy?

– Elment, mire felkeltem.

– Segítened kéne neki – csattant fel Emő. – Szüksége van rád.

– Nem tudom – mondta Barbara.

– Nem csinált semmit! Azért engedték haza, mert ártatlan!

– A többieket is hazaengedték. Ők is ártatlanok?

– Leszarom a többieket. Attila aznap végig itt volt velem.

– Ne hülyéskedj, Emő, hogy lett volna itt? – Barbara biztos volt abban, hogy Emő nem mond igazat neki, sőt, a rendőröknek sem mondott igazat, mégis azonnal megbánta, hogy meghazudtolta. – Ne haragudj – tette hozzá. – Szeretnék hinni neked. Nem tudom, mi van velem.

Emő elfordult, és megigazította a tollakat az asztalán. Ő sem nézett ki túl jól, szeme alatt a szokásosnál is sötétebbek voltak a karikák, rövid haja lázasan meredt az égnek. Feliratos pólót viselt, bordó Martens bakancsot, és a sminkje olyan feltűnő volt, hogy ha diák lett volna, hazaküldik mosakodni. Barbara tudta, hogy hálásnak kéne lennie. A nyomozók, úgy tűnt, hittek Emőnek, de Barbarát nem győzte meg. Pedig akár el is fogadhatta volna, hogy Attila itt volt. Ő ugyan egyiküket sem látta aznap délután a másodikon, de pakolhattak a pincében is, ahol az ósdi, nehéz preparátumokat és a könyvek nagy részét tartották. Igen, akár így is lehetett volna.

Attilát végül hazaengedték. A rendőrségen alig mert ránézni, de az autóban Barbara végig a fiú arcát kutatta. Nem látott rajta megkönnyebbülést. Mikor Simon kitette őket a ház előtt, Attila előresietett, és bezárkózott a szobájába. Barbara fáradt is volt, egy marék altatót is beszedett, mégsem tudott elaludni. Forgolódott a széles ágyban, aztán felkelt, lement egy pohár vízért a konyhába, végigjárta a sötét nappalit és az étkezőt, átkutatta a hideg konyhaszekrényt, végül visszamászott az emeletre, és benézett a sajátjával szomszédos szobába. Mindig itt kötött ki az álmatlan éjszakákon, és mint a csoki után kajtató gyerek, végigmotozta a könyvespolcot, a játékosdobozokat, az íróasztal fiókjait, a ruhásszekrényeket és a titkos falfülkét, aztán csak ült a rövid gyerekágyon, és dideregve bámult maga elé a sötétbe.

Könnyebb lett volna, ha el tudja mondani Emőnek, mit látott abban a szobában előző éjjel, de Emő hallgatott, és Barbara ilyenkor ugyanolyan tehetetlen volt mellette, mint Attila mellett szokott. Talán jobb is így, gondolta. Emő csak legyintene, és találna valami ártatlan, logikus magyarázatot.

Nem néztek egymásra. Emő a táskájában kotorászott, tollat, jegyzetfüzetet vett elő, és egy köteg szamárfüles kémiadolgozatot tett az asztalra. Barbara megint remegni kezdett, először csak finoman, majd egyre erősebben, mintha nem is az izmokból, hanem annál mélyebbről, a csontokból indult volna a mozgás. Leült az íróasztalához, és igyekezett mélyeket lélegezni. Igaza volt Emőnek, beteget kellett volna jelentenie.

– Mit vettél ma be? – kérdezte Emő tárgyilagosan.

– Paracetamolt – suttogta Barbara.

– Az szart se ér.

– Amúgy is kihánytam.

– Xanaxot szedtél mostanában?

Barbara bizonytalanul ingatta a fejét. Attól függ, mit értenek most alatt. Emő nem figyelt, elővett egy viharvert sminkesdobozt, abból egy fehér tasakot húzott ki, és meglebegtette Barbara szeme előtt.

– Mert tudod, ezzel együtt nyugtatókat nem lehet. Kicsit haragszom rád, de megölni azért nem akarlak.

– Mi ez? – Barbara szája kiszáradt. Sejtette a választ.

– Tapasz. Erősebb, mint a múltkoriak, ez egy órán belül hat – hadarta Emő, és már neki is látott kinyitni a csomagolást. A szülei mindketten gyógyszerészek voltak, ő meg valószínűleg már óvodás korában kívülről fújta a hatásmechanizmusokat és a keresztreakciókat.

– Biztos drága – mondta Barbara. – Szerintem még nem kaptunk fizetést.

– Ne törődj vele, majd megadod. Gyere, segítek felrakni. Ezt az inget viszont sürgősen vedd le, teljesen átizzadtad. A fiókomban találsz egy pólót, kapd fel azt.

Emő pólója lógott Barbarán, de az illata megnyugtatta. Amíg a barátnője a tapasszal babrált a hasán, becsukta a szemét, és a porlepte tanári helyett az erdőbe képzelte magát, a Hárshegy felé vezető útra. Kezében póráz. Hogy milyen kutyát sétáltat, azt már nem volt ideje kitalálni, mert felriasztotta a csengetés.

06:45

Simon fejfájással ébredt. Kihagyta a reggeli fekvőtámaszait, a zokniját és a nadrágját is fektében húzta fel, aztán kibotorkált a konyhába. A pulton és az étkezőasztalon halmokban állt a koszos edény. Bekapcsolta a rádiót, és amíg a műsorvezetők a közeledő hidegfronton röhögcséltek, megmosta az arcát a mosogató felett. A csaphoz hajolt, hatalmas kortyokban nyelte a hideg vizet, olyan hideget, hogy elzsibbadt a nyelve, és már nem érezte az előző éjjel megivott fehérbor utóízét. A konyharuhához nem volt kedve hozzáérni, inkább lerázta a kezét, az arcát pedig papírtörlővel szárította meg.

A sarokban jókora fikusz porosodott. Barbara vette hét vagy talán nyolc évvel korábban a lakásavatóra, és bár csak néhány centit nőtt azóta, még így is ez volt a legegészségesebb növény a lakásban. Alatta, a kaspóban Simon meglátott két kávéscsészét. Kiborította belőlük a csikkeket, és hosszan sikálta őket a mosogatószivacs durvábbik felével. Egy ideig nézelődött, hátha megtalálja a csészealjakat is, de csak egy pezsgőspoharat sodort le a könyökével. A csörömpölésre Dini is előkerült. Meztelen testén olajosan csillogtak a tetoválások.

– Vegyél már fel valamit, bazmeg! – morgott Simon.

Dini megtorpant, egy pillanatig kerekre nyílt szemmel bámult a bátyjára, aztán eltűnt az ajtókeretből.

– Nem tudtam, hogy még itt vagy – szólt ki a hálószobájából.

– Hol lennék? Nem emlékszel, mit beszéltünk tegnap este?

Dini szupermanes alsógatyában, szőrös gorillamamuszban jött vissza a konyhába, és olyan elmélyülten piszkálta az új orrpiercingjét, hogy Simonnak felfordult a gyomra. Gyerekkorukban többször ikreknek nézték őket, és a távoli ismerőseik még ma is mondogatták, hogy mennyire hasonlítanak. Talán azt várták, hogy majd örülnek ennek. Egymagasak voltak, de Dini csak felkarra és vállra gyúrt, ahhoz nem volt türelme, hogy a törzsizmait is kidolgozza, ezért amikor nem figyelt oda, olyan lankadtan tartotta magát, mint egy majom.

– Beszéltünk tegnap? – kérdezett vissza. – Nem rémlik. Azt hittem, Alina molyol idekint, aztán beugrott, hogy ő még buli közben lelépett. Berágott valamin.

– Nem akartalak felébreszteni – mondta Simon. – Ha adsz egy seprűt, összeszedem a szilánkokat.

– Á, hagyd csak. Rugdosd be a szekrény alá. Ma úgyis jön a takinéni. De figyelj, te tulajdonképpen mit csinálsz itt?

– Kávét főzök.

– De te most akkor ideköltöztél, vagy mi a fasz van?

– Egy-két napra.

– Mi van a kis doki barátnőddel? Kidobott?

Simon megrántotta a vállát. Dininek három év sem volt elég, hogy megtanulja Anett nevét, teljesen felesleges lett volna kapcsolati problémákkal terhelni a memóriáját. Úgyis csak egy félreértés az egész. Hogy dobta volna ki? Anett cirkuszol, de pár napnál tovább úgysem bírja, aztán lenyugszik, és akkor ő szépen hazamegy. Addig meg kihúzza itt valahogy.

Dini bepréselte magát az asztal mellé. Végre elengedte a piercingjét, és a fikusz levelét kezdte morzsolgatni helyette. Feje fölött a falon egy nagy méretű fekete-fehér fénykép volt, rajta négy világos szőrpamacs és négy himbálózó patkányfarok. Ezt is Barbara vette Dininek, miután egyszer megcsodálta a párját náluk, a hidegkúti házban. Egy lomtalanításon találták, azóta lógott a konyhájukban, a hűtő mellett, és néha a frászt hozta Simonra, ha reggel, félálomban látta meg. Diniét karácsonyra rendelte Angliából Barbara, és elegáns szürke keretbe tette, úgy adta oda. Amíg az öccse a csomagot bontogatta, Simon az anyja reakcióját figyelte: Linda eleinte igyekezett leplezni a gyanakvását, de amikor meglátta a képet, már nem tudta elrejteni a megütközését. Muszáj, hogy mind a kettőtöknél ugyanaz az ízléstelen fénykép fogadjon, dohogott néhány perccel később, amikor Barbara felállt, és kiment a konyhába a süteményért. Nem ízléstelen, mondta Dini, ez egy híres fotós munkája. Elfelejtettem a nevét, de valami csaj.

Simon bekapcsolta a kávéfőzőt, és teletöltötte a víztartályt. Barbarának volt ízlése, gondolta. Vagyis van, javította ki magát azonnal. Mondjon Linda, amit akar, akkor is marha jó az a kép.

– Most komolyan, mi történt? – kérdezte Dini. – Minden fasza volt veletek, nem?

– De.

– Akkor megint Barbarával van valami zűr?

– Nem akarok erről beszélni – hárított Simon.

– Ja, oké. – Dini keze megint a piercingjéhez tévedt.

– És örülnék, ha az öregeknek nem mondanád el, hogy itt vagyok.

– Persze, hallgatok. De ha kidobott a csajod, akkor miért nem szedtél fel valakit tegnap este? Csomó teljesen jó nő volt itt.

Simon megnyomta a kávéfőző gombját. Egy ideig csak a daráló zakatolását lehetett hallani.

– Fáradt voltam – felelte, amikor végre csend lett.

– Na, hagyjál már! Te tényleg megöregedtél. – Dini elővarázsolt egy harmadik csészét az asztalon tornyosuló tányérok mögül. – Csinálsz még egyet?

– Nem azt mondtad, hogy elment a barátnőd? – csodálkozott Simon.

– Hát, ő el, de valaki azért alszik az ágyamban. És ha nem akarok elkésni a stúdióból, fel kell keltenem.

Igaza volt Dininek, tényleg elég sok jó nő volt a buliján. Nem mintha Simon emlékezett volna akár egyre is, sőt, az arcukat sem tudta felidézni, csak az apró topokban feszülő kisebb-nagyobb mellek, selymes hajak és a harisnyás combok emléke maradt meg, de ha előtte nem balhézik össze Anett-tel, akkor szívesen megismerkedett volna velük. Így viszont inkább fogott egy üveg bort, magára zárta a vendégszoba ajtaját, és elindított egy zúzós playlistet a telefonján. Nem szégyellte, hogy ilyenkor, amikor ki volt akadva, visszatért a régi szerelmeihez, és kizárólag Deep Purple-t meg Led Zeppelint hallgatott.

Dini visszacsoszogott a hálószobába. Gondolja csak fáradtnak és öregnek, Simon nem bánta. Hogy mi történt valójában, azt Dini úgysem értette volna meg, mert ő sosem látta értelmét a komoly kapcsolatoknak, a gyerekeket kerülte, a szeretet szó említésétől pedig rendszerint zavarba jött, és altesti vicceket kezdett mesélni. Különösen a szarós vicceket kedvelte, és ha a fingás került szóba, úgy röhögött, mint egy óvodás. Simon egyszer azt olvasta, hogy minden családba jut egy deviáns egyed. Az övékben Dini lehetett az, a született bohóc, az aranyifjú, akinek soha nem nő be a feje lágya, vagy az érzelmekre és empátiára képtelen szörnyszülött. Szereti, ha ő van a középpontban, magyarázta Linda, az anyjuk az óvónőknek, amikor behívták, mert Dini egy becsempészett öngyújtóval megperzselte a lányok copfja végét. Persze, az óvodában nem tudtak külön-külön figyelni a problémás gyerekekre, ezért Linda maga vette kézbe a helyzetet. Onnantól kezdve folyton castingokra hordta Dinit, és ő általában meg is kapta a megpályázott szerepeket. A kamera szerette, ha sáros lábbal ugrált a kanapén a reklámcsalád csintalan kisfiaként, vagy mint sármos tinibűnöző, női fehérneműt és lopott autót gyűjtött a napi sorozatban. Ki tudja, mi lett volna vele, ha nem szerepelhet. Talán otthon ugrál a saját vajszínű bőrkanapéjukon. Az biztosan nem vette volna jól ki magát.

Voltak előnyei annak, ha az ember Czobornak született, de elvárásokat is teremtett. Először is sikeresnek kellett lenni. Ez volt a legfontosabb. A mintakép István volt, az apjuk, aki rendszeridegen elemként csak kerülővel bírta beküzdeni magát az orvosi egyetemre, mégis elismert szaktekintély lett negyvenéves korára, a nyolcvanas években pedig már az ország legkeresettebb nőgyógyászaként tartották számon. Új beteget csak ajánlásra fogadott, és az idősebb hölgyek a kontrollokhoz igazították a hajfestést és a kozmetikusnál tett látogatásaikat. Mire a nyugdíjkorhatárt elérte, István vissza tudta vásárolni a családi birtok egy részét és a dél-budai villát is. Belőle lett valaki, és a fiaitól sem várt kevesebbet. A sorozatszínészi karriert komolytalannak találta, jobban szerette volna, ha Dini normális hivatást választ, de azt még ő is belátta, hogy a kisebbik fia soha nem fog rendes egyetemet végezni. Lettél volna legalább bankár vagy üzletember, harsogta a családi ebédeken. Így is milyen jól keres, csitította Linda, és jobban elnézik neki a botrányait is. Amíg ők vitatkoztak a feje fölött, Dini unottan kanalazta a gyöngytyúklevest.

Simon kiment az előszobába, megkereste a kabátját, és a belső zsebéből előhalászta a telefont. Töltőre tette, és amíg arra várt, hogy be tudja kapcsolni, átkutatta a hűtőt. Az öccse húson és vodkán élt, de tejet nem tartott otthon. Nem nősült meg, és még véletlenül sem lett gyereke. Semmiben sem hasonlítottak Simonnal, sőt, nem is különbözhettek volna jobban.

Linda egyre gyakoribb aggodalmas telefonhívásai jelezték, hogy Dinihez képest Simon sehol sem tart. Lelkiismeretes volt, de lassú, és valami mindig elterelte a figyelmét. Julikát pelenkázta ahelyett, hogy a szakvizsgájára koncentrált volna, nem vállalt elég ügyeletet, hogy korán haza tudjon érni a kis Attilához, amikor pedig Barbara beteg lett, akkor őt pátyolgatta. Aztán mikor végre megkapta az adjunktusi kinevezését, jött az a rettenetes baleset, ami után Linda két évig járt terápiára. Elvesztették Julit, ehhez képest semmi volt, hogy Simon a házat és Attilát otthagyta „annak a nőnek”, ahogy az anyja a válás óta nevezte Barbarát.

– Hellóka. – Simon hátrafordult. Az ismeretlen lányon csak bugyi és egy élénkpiros melltartó volt. – Franci vagyok. És te?

Simon bemutatkozott, közben a sötét hajtövektől a gondosan pedikűrözött kalapácsujjakig futott a tekintete. Franci álmosan körülnézett. Amikor meglátta a kávéscsészét a pult szélén, szélesen elmosolyodott. Két kezébe fogta, és csukott szemmel beleszagolt.

– Drága vagy! Pont erre volt szükségem.

– Abba már beleittam – mondta Simon, de mire befejezte, a lány már ellejtett a hatalmas nappali irányába. Valószínűtlenül hosszú, szőke lófarka lustán hintázott a hátán.

Linda és István csak akkor nyugodott meg, amikor Simon bemutatta nekik Anettet. Normális, polgári családból származó orvoskolléga, van életcélja, saját lakása, és nem Simon nyakán akar megélni, a vajszínű kanapén ülve ezek fontos szempontoknak tűntek. Annyira megkedvelték a lányt, hogy azon sem botránkoztak meg, amikor bejelentette, hogy gyereket vár. Ez még jól is elsülhet, meglátod, veregette meg Simon vállát István, amikor magukra maradtak. Épp csak azt nem mondta, hogy másodszorra majd jobban odafigyelsz.

Végre bekapcsolt a telefon. Anett, mintha már várta volna a hívást, első csengésre válaszolt. Hangja feszes volt, mint a túlhúzott gitáré.

– Ugye, beengedsz ma este? – kérdezte Simon. – Tudom, hogy most ideges vagy…

– Nem vagyok ideges – vágott közbe Anett.

– Odamegyek és megbeszéljük.

– Te sem akarod ezt megbeszélni, Simon.

– Anett, ne csináld! Félreérted a helyzetet. Biztos hülyeségeket beszéltem tegnap este, mert teljesen kivoltam én is.

– Nem akarom jobban megérteni – mondta Anett. – Már annyitól is rosszul vagyok, amennyit eddig megértettem.

– Mondtam már, hogy Attila nem csinált semmit. – Simon tudta, hogy nem kéne megemelni a hangját, mert Franci és Dini is hallótávolságon belül volt, mégis egyre hangosabban beszélt. – Ez egy rendőrségi folyamat, rutin, kihallgatták, de ennyi az egész.

– És az összes korábbi balhé? – kérdezte Anett. – Azokat se ő csinálta? Az autós ügyeket meg az iskolai verekedéseket? Meg azt, ami a lányoddal történt?

– Azt ne keverd ebbe bele, jó?

– Látod? Ezt mondom.

– Anett, hányszor mondjam még, hogy nem tudok arról a balesetről beszélni?

– Nem akarsz beszélni róla. Akkor inkább hagyjuk az egészet!

– Legalább ne telefonon vitatkozzunk! – kérte Simon.

– Én nem vitatkozom.

Az önállóság, amit a szülei csodáltak Anettben, Simont erőtlenné és tanácstalanná tette. Hogyan beszélgessen egy nővel, aki nem hagyja meggyőzni magát?

– Hadd menjek oda ma este! – mondta. – Melletted akarok lenni. Mellettetek – helyesbített, mert eszébe jutott, hogy Anett az utóbbi napokban felvette azt a szokást, hogy többes számban beszéljen önmagáról.

– Én meg nem akarom. Hol vagy most? Utánad küldöm a cuccodat.

– Dininél – mondta Simon. – De ide ne küldj semmit!

Anett szó nélkül letette. Simon néhányszor még belehallózott a süket telefonba. Fejét a hűtőajtónak támasztotta, lehunyta a szemét, és lassú mozdulatokkal masszírozni kezdte a mellkasát. Évek óta nem érezte ezt a szorítást. Ez csak a stressz, rázta a fejét a kardiológus kolléga, akivel akkoriban megnézette magát, relaxálj vagy próbálkozz meditációval. Simon beszívta és kifújta a levegőt, a fájdalom együtt mozgott a tüdejével, mintha apró tűhegyek szurkálták volna belülről. Nem tudta, hogyan kell relaxálni. Nem tudta elképzelni az előtte álló napokat sem, pedig amikor együtt voltak, szinte el is feledkezett Anettről.

Ez csak egy hiszti. Nem lehet más. Elképzelhetetlen, hogy Anett tényleg szakítani akarjon. Túl jók együtt. Úgy illeszkednek, mint egy szépen vágott seb szélei.

Egy berlini konferencián jöttek össze négy évvel ezelőtt. Feje tetején összefogott barna hajával a lány magasnak és karcsúnak tűnt, vagány bőrkabátot viselt, lazán viccelődött a német gyerekonkológusokkal, és nem hisztériázott a szex után. Simon rendszerint olyankor mondta el a nőknek, hogy köszön mindent, de nem ígérhet semmit, mert van egy felesége, akivel hiába próbálják feldolgozni a lányuk halálát. Begyakorolt mondatok voltak ezek, az egész nem tartott tovább másfél percnél. Anett nem kérdezett, nem is sírt, meghallgatta Simont, bólintott, aztán felkelt, és kibontott egy üveg bort. Két hónappal később Siófokon találkoztak össze, aztán Lillafüreden, és az egyéjszakásból kapcsolat lett. Kiböjtöltem, mondta Anett, amikor Simon hozzáköltözött, de Simon úgy érezte, nemcsak Anett várt rá, hanem ő is várt Anettre.

– Jól vagy? – kérdezte Franci.

– Persze – mondta Simon. A szeme sarkából látta, hogy a lány a pultnak dől, és a copfja végével cirógatja a hasát. Hiába kellette magát, Simon elfordult tőle, mert csiganyálként tapadt rá a Dini mellett töltött éjszaka.

Négy nem fogadott hívása volt Barbarától. Nem hívta vissza. Megitta a kávét, amit eredetileg Francinak csinált, kért egy fogkefét Dinitől, rendbe szedte magát, és elindult a kórházba. A vizit után majd lesz ideje nyugodtan telefonálni. Az a beszélgetés hosszabb lesz, mint az előző volt, mert Barbarával semmi sem volt egyszerű vagy egyértelmű.

07:45

A kapu felett kétméteres fekete zászló. Az alsós csírák komoly arccal mennek át alatta, egyikük még bőg is, csupa takony a képe. Hogy lehet Bagóért sírni? Vagy neki is nyúlkált a gatyájába, és most így örül, hogy többé nem lesz furulyaóra? Mindegy, nem az én dolgom. Elfordulok, sietek befelé.

Még korán van, Balival találkozunk óra előtt. A táskám ledobom a helyemen, aztán kimegyek az udvarra. A tanárok laposan néznek rám. Félnek a kis gecik. Bali már vár hátul, a göcsörtös fa tövében. Intek neki, erre felmászik a kerítés tetejére, himbálja a lábát, mint egy dedós. Amikor közelebb érek, a fa törzse mögül előbújik Csiga is. Ideges leszek, de Bali int, hogy oké. Ha te mondod.

Bali arca dagadt, a szeme alatt és az állán lila folt. Megverték. Nem a rendőrök, amikor az apja érte jött tegnap este, még nem volt semmi baja. Ha valaki azt hinné, a yard parább hely, mint a családi otthon, az tanulmányozza Bali fejét. Nem puszta kézzel ütötte, inkább valami bot lehetett ez, a foltok szélei határozottak, mintha vonalzóval húzták volna őket. Meglapogatnám a vállát, de nem vagyunk kettesben, és nem akarok gyengének tűnni. Csigára nézek, rajta nem látok semmit, csak a vigyora lett még a szokásosnál is mániásabb. Kicsit Hannibal Lecter-es, gondolom, szerepben van. Azt mondja, kimentek hozzájuk, és a szennyeskosárban találtak fél pár véres zoknit. Nem volt rajta sok, csak pár csepp, azért nem vette észre, amikor levette. Elvitték, hogy összehasonlítsák Bagó mintáival. Csiga anyja kényszeres rendmániás, zoknipárosító csipeszeket használ mosáshoz. Igaza is van, csak egyszer lazult le annyira, hogy fél párat a szennyesben hagyott, erre pont emiatt kerül sittre a fia. Soha nem fogja magának megbocsátani, csóválja a fejét Csiga. Bali felszisszen, fáj az arca a röhögéstől. A tanárok figyelnek minket, mi vagyunk a rejtvény, amit meg kell fejteni.

Csigát és Tomit vitték be először. Egy futó bejelentette, hogy látott aznap két srácot a Határnyereg és a katonasír között. Tomit már ismerték, többször volt bent rongálásért korábban, és illett rá a leírás, Csiga meg az egyetlen ferde szemű a suliban. Ezek ketten tuti nem ússzák meg. Bali találkozott Ivánnal, újra átnézték a gépeket és a telefonokat. Csiga erre csak legyint, szerinte kikérik az adatokat a szolgáltatóktól. Bali felvonja a vállát, aztán rögtön fel is szisszen. Azt mondja, nem hiszi, hogy sokat tökölnének a törölt üzenetekkel. Tudják, hogy haverok vagyunk, de Ivánt be se vitték, és őt is csak azért, mert egy kutyás csaj felismerni vélte a képét. Mintha látta volna valahol a reptér környékén aznap vagy legalábbis akkoriban. Nem túl patent tanúvallomás. Bali nem tartja sokra a rendőrséget. Hát, meg is tudom érteni. Hiába tettek panaszt a szomszédok és védőnők, évek óta képtelenek bizonyítani, hogy az apja terrorizálja az egész családot… … …

A szövegben jelöletlen idézetek szerepelnek a következő szerzőktől: Sylvia Plath (Tandori Dezső), Alfred Tennyson (Tandori Dezső), Kemény István, Szálinger Balázs, Harcos Bálint, Térey János, Karafiáth Orsolya, Tolnai Ottó, Pilinszky János, Aszklépiádész (Szabó Lőrinc), Marcus Valerius Martialis (Dsida Jenő), Kerry King, Tom Araya, Jaff Hanneman és Paul Bostaph (Slayer-dalszövegek), valamint a Tudásbázis Sulinet Fizika 9. osztály webfelület alkotói.

……………

A szerző hálásan köszöni Medgyesi Dávid, Láng Orsolya, Balogh Endre, Totth Benedek, Somogyi Eszter, Mészöly Ágnes, L. Varga Péter, Medgyesi Patrícia, Simon Balázs, Zoltán Gábor, Mécs Anna, Hidas Judit, Berta Ádám, Tóth-Czifra Júlia és Torma Mária segítségét és tanácsait.

Tartalom

.. : ..

04:11 06:45 07:45 08:01 08:23 08:30 08:46 09:53

.. : ..

10:50 10:55 10:58 11:08 11:30 12:13

.. : ..

12:49 12:56 14:05 15:01 15:10 15:34 15:45

.. : ..

16:45 17:25 17:45 18:07 18:33

.. : ..

18:51 18:59 19:13 20:03 20:46 21:04 21:09 21:15 21:48 22:02 22:20 22:24 22:30 23:34 23:55

.. : ..

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Torma Mária
Olvasószerkesztő Rácz Éda Ágnes
Borító Hrapka Tibor
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 350 6

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence