A kéziratot 2025. január 31-én zártuk le.

Első kiadás

© Bart István, 2025

© Park Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

A szöveget szakmai szempontból ellenőrizte Dudás Gergely, Szabó Amanda Imola, Szabó John és Vigh Péter

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyvben szereplő illusztrációk jogtulajdonosait, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Esetleges tévedések vagy hiányosságok esetén készséggel áll az érintettek rendelkezésére.

Borítóterv © Tillai Tamás

Előszó

Az elmúlt öt évben többtucatnyi előadást tartottam a klímaváltozásról és annak hazai vonatkozásairól laikusoknak. Olyanoknak, akiknek a szakterületük, a munkájuk nem kapcsolódik a környezetvédelemhez, ám mint egyszerű Föld-lakók, érintettek a témában. Adtam elő üzleti tanácsadóknak, sportszerkereskedőknek, virágkertészeknek, bankároknak, kisvállalkozóknak, élelmiszerboltok vezetőinek, politikusoknak, újságíróknak, aktivistáknak, egyetemistáknak, gimnazistáknak és általános iskolásoknak. Ezzel párhuzamosan száznál is több alkalommal beszéltem a rádióban, a tévében a klímaváltozásról, néha hosszabban, de nagyon sokszor csak rövid, tízperces blokkokban – olyan sokszor, hogy idővel már kora reggel az ágyból kikelve is gyakorlott fordulatokkal tudtam felvázolni a ránk váró sötét jövőt egy-egy telefonos rádióinterjúban.

Ez a könyv ennek a sokéves ismeretterjesztő munkának a gyümölcse: közérthető bevezető olyanoknak, akik nem szakemberek, nem akarnak elmélyedni a meteorológiában, a statisztikában, vagy akár a nemzetközi klímatárgyalások útvesztőjében, de átfogó képet szeretnének arról, hogy mit jelent a klímaváltozás az emberi társadalmak, és ezen belül a magyar társadalom számára. A klímaváltozás évtizedek óta alakuló története olyan, mint a Barátok közt: aki csak a századik epizódnál kapcsolódik be, az kapkodja a fejét, és nem érti, ki kicsoda, és mit csinál. Aki elolvassa ezt a könyvet, az tisztában lesz a háttérrel, a főbb szereplőkkel és a cselekmény irányával.

Ez tehát nem egy tankönyv, és nem is tudományos munka. Nem fogunk módszeresen végigmenni ennek a szerteágazó témának minden egyes ágán-bogán, nem fogunk minden állítást részletesen kifejteni – erre a terjedelem nem is lenne elég, hiszen szinte minden emberi tevékenység hozzájárul az éghajlatváltozáshoz, és az éghajlati körülmények megváltozása életünk szinte minden területére hatással van már most is. A célom nem az, hogy új, soha nem hallott megfejtésekkel traktáljam az olvasót – ígérem, nem az lesz a vége, hogy a klímaváltozást a földönkívüliek okozzák. Épp ellenkezőleg, megpróbálom összefoglalni, hogyan áll most a világ a klímaváltozással, mik a kilátásaink, és hol a helye, mi a teendője Magyarországnak ebben a hatalmas történetben.

Bár a könyvet magyarul, magyar közönségnek írom, és külön fejezetben foglalkozom Magyarország helyzetével, a célom, hogy a klímaváltozás globális képét vázoljam fel – hiszen a klímaváltozás is globális jelenség, nem ismer határokat: az éghajlat és a természet szempontjából Magyarország csak egy véletlenszerűen kikanyarított aprócska földdarab az északi féltekén. Ahol a magyar szemszög számít, az a politikai és szabályozási helyzet – az, hogy mi, magyarok mit kezdünk a klímaváltozással.

Mielőtt belevágunk, két további szolgálati közleményem van. Először is, a magyar, illetve európai szemszög a számomra elérhető tudást is korlátozza: akármennyire igyekszem globálisan tájékozódni, nyilván sokkal többet tudok arról, hogy mi folyik Európában vagy az Alföldön, mint, mondjuk, Indonéziában. Másodszor: nem klímakutató vagyok, hanem klímapolitikai szakértő – az én munkám ott kezdődik, ahol a klímakutatóké véget ér. Ez tehát nem egy természettudományos mű, hanem a gazdasági, műszaki és társadalmi kérdésekre koncentrál. Csak annyi klímatudomány van benne, amennyi feltétlenül kell ahhoz, hogy ezekről a kérdésekről beszéljünk.

A könyvben azt a menetrendet követjük majd, amit az előadásaimon is szoktam: először végigveszem a klímaváltozás fizikai alapjait, a környezetünkre, továbbá az emberi civilizációra gyakorolt hatását, illetve azt, hogy milyen éghajlati jövőre számíthatunk. Ezután jönnek a kibocsátások forrásai, majd megvizsgáljuk, hogyan lehet csökkenteni ezeket a kibocsátásokat, illetve hogyan készülhetünk fel a megváltozott éghajlatra. Aztán arról lesz szó, milyen nemzetközi, illetve nemzetállami intézkedésekkel lehet a kibocsátások csökkentését elérni, és mi kell ahhoz, hogy ezek megszülessenek. Végül megvizsgáljuk azt is, hogyan áll Magyarország a klímaváltozással és az arra adandó válaszokkal. Mindezt megpróbálom egyszerűen és közérthetően, a laikus olvasó számára is olvasmányosan előadni.

A szöveghez tartozó végjegyzetek a www.bartistvan.hu weboldalon is elérhetők, ahonnan jóval könnyebb a hivatkozásokra kattintani. A végjegyzetek részben forrásmegjelöléseket tartalmaznak, de számos esetben az adott témához tartozó további ismeretterjesztő cikkeket, tanulmányokat is megadnak. Ha az olvasó szeretne jobban elmerülni egy-egy kérdésben, javaslom, hogy használja ezeket kiindulópontként.

Bevezetés – 2024: hátralevő életed leghidegebb nyara

2024 nyarán az arizonai Phoenixben két és fél hónapon át tombolt a hőhullám; ez alatt az idő alatt a csúcshőmérséklet minden egyes nap magasabb volt 43 Celsius-foknál, és a város éjszaka sem hűlt le 30 Celsius-fok alá. Az, hogy ilyenkor tömegesen kerülnek kórházba a kiszáradt vagy hőgutás betegek, már nem volt újdonság. Új volt viszont a rengeteg égési sérülés. Az extrém hőségben úgy felforrósodott az aszfalt, hogy az utcán elájuló embereket pillanatok alatt megégette, mintha csak egy forró serpenyőre estek volna. A hőhullám idején az aszfalt akár 80 Celsius-fokra is felmelegszik. Elég 10–15 percet heverni rajta, és harmadfokú égési sérüléseink lesznek, azaz a bőrünk menthetetlenül megég. Az arizonai hőhullám nem elszigetelt eset volt. 2024-ben számtalan helyen alakultak ki halálos hőhullámok, Spanyolországban, Olaszországban, Nyugat-Afrikában, Indiában és így tovább. Az ENSZ szerint csak Európában évi 175 ezer ember halála függ össze a hőhullámokkal. Görögországban már júniusban le kellett zárni az Akropoliszt a hőség miatt, a muszlimok éves mekkai zarándoklatán több százan haltak meg a szokatlan forróságban. 2024 lett a legforróbb év, amit valaha mértek a Földön – ami nem újdonság, hiszen már 2023 is az addigi legforróbb év volt. Az eddig mért tíz legmelegebb év mindegyike az elmúlt évtizedből való.1

A hőhullámok mellett 2024 nagyon erős volt erdőtüzekben. Különösen súlyos tüzek pusztítottak az Amazonasban, az Egyesült Államokban, Kanada hatalmas északi erdőségeiben, de Európát sem kímélték. A kanadai erdőtüzek olyan mennyiségű füstöt termeltek, hogy többször sárga félhomályba borították New Yorkot, sőt Nyugat-Európának is jutott belőlük. 2025 januárjában egy kéthetes tűzvész pusztította végig Los Angelest, több mint 15 ezer házat emésztve fel.2

De nem csak a tüzektől szenvedtünk 2024-ben. A Helene hurrikán óránként 250 kilométeres széllel és ötméteres árhullámmal csapott le Floridára szeptemberben, 250 ember halálát okozva. A hurrikán okozta esőzések még a parttól 450 kilométerre levő Észak-Karolinában is több mint 100 halálos áldozattal járó árvizet okoztak. Szinte ugyanebben az időben pusztította végig Olaszországot, Ausztriát és Csehországot a Boris nevű mediterrán ciklon, hatalmas árvizeket és több tucat halálos balesetet okozva. További hatalmas villámárvizek voltak Spanyolországban, Dubajban, Brazíliában és a Fülöp-szigeteken.3 Eközben évtizedek óta nem látott szárazság volt Brazília más részein, Namíbiában, illetve a Száhel-övezetben. Olyan gyorsan követték egymást a különféle katasztrófák, hogy a híreket olvasva szinte hallani lehetett, ahogy recsegnek-ropognak éghajlati rendszerünk eresztékei.

A vészjelzések nem csak a Föld ember lakta részéből érkeztek. Kevésbé látványos, de jóval nagyobb szabású – és így jóval aggasztóbb – probléma, hogy a világ tengerei eddig sosem látott mértékben melegedtek fel. 2024-ben volt az az év, amikor megismerkedhettünk a „tengeri hőhullám” fogalmával. Ilyen hőhullámok voltak a Földközi-tenger keleti felében, a Fekete-tengeren, a Norvég-tengeren, az Atlanti-óceán trópusi részein, az Indiai-óceánon stb. Ilyenkor tartósan 4-5 Celsius-fokkal volt melegebb a víz a szokásosnál, ami megtizedeli az ott élő halpopulációkat.4 Eközben a sarkvidéki tengeri jég olvadása soha nem látott mértéket öltött. A Déli-sark körüli tengeri jég legnagyobb kiterjedése a megelőző évtized átlagához képest 2024-ben nagyjából egytizedével esett vissza. Eközben a grönlandi és északi-sarki jég is rendületlenül olvad tovább.5

Magyarország 2024-et megúszta nagyobb katasztrófa nélkül: a Boris ciklon egy hajszállal elkerült minket, nekünk csak egy majdnem rekordot döntő dunai árhullám jutott belőle. De átélhettük Budapest eddigi leghosszabb – majdnem kéthetes – és legintenzívebb hőhullámát, és az aszály olyan erős volt, hogy Cibakházánál gyalogszerrel át lehetett kelni a Tiszán. 2024 nálunk is a valaha mért legmelegebb év volt – több mint két fokkal melegebb, mint az elmúlt húsz év átlaga. Az átlag elfedi azt, hogy ennél sokkal súlyosabb kilengések is voltak: a február 7 Celsius-fokkal, a március és az augusztus több mint 3 Celsius-fokkal volt melegebb az átlagosnál. Az év során 14 forró, 35 Celsius-fok feletti nap volt, ami ötször annyi, mint az elmúlt húsz év átlaga.6

„Szakmai véleményem szerint totálisan elképesztően őrületes”7 – reagált egy klímatudós az utóbbi időszak hőmérsékleti adataira. Az 1. ábrán azt látjuk, hogy a 2024-es év napi globális átlaghőmérsékletei hogyan alakultak a tíz évvel korábbi átlaghoz képest. 2023 derekán meglódult az eddigi melegedési ütem, és egyik évről a másikra annyival gyorsult, mint amennyivel azelőtt tizenöt-húsz év alatt.

1. ábra: A napi globális felszíni átlaghőmérséklet alakulása

A kutatók szerint 2023 volt az első olyan év, amikor átléptük az 1,5 Celsius-fokos melegedést, és 2024-ben végig a szint fölött maradtunk.8 Az 1,5 Celsius-fok azért jelentős mérföldkő, mert a 2015-ös párizsi megállapodásban a világ szinte összes országa úgy döntött, hogy ez az a szint, amit nem szabad tartósan átlépnünk, ha nem akarjuk tönkretenni az emberi civilizációt.

Már jó ideje érvényes a közhely, hogy akármennyire meleged van, ne panaszkodj, hiszen az éppen aktuális nyár hátralevő életed leghűvösebb nyara. Mindezzel együtt úgy tűnik, hogy szintet léptünk 2023–24-ben: felgyorsultak a klímaváltozást jelző folyamatok, mintha a klímatudósok legpesszimistább modelljei válnának valóra. A gyorsabb melegedési ütem egészen 2024 augusztusáig tartott, ez a hónap zsinórban a tizenötödik volt, amikor megdőlt a globális átlaghőmérsékleti rekord.9 A tudósok még nem jutottak egyetértésre abban, hogy pontosan mi is történik. Egy biztos: aki eddig nem aggódott a klímaváltozás miatt, annak most jó oka van elkezdeni.

Mindeközben voltak jó hírek is. A megújuló erőforrások térnyerése nagy ütemben és megállíthatatlanul halad előre: 2024-ben a világ megújuló energiakapacitása 15%-kal nőtt, gyorsabban, mint valaha. 2024-ben a világ összes villamos energiájának majdnem az egyharmadát már megújuló forrásokból állítottuk elő. Ma már a világ csak napelemekre többet fordít, mint az olaj-, szén-, illetve gázalapú energiatermeléssel összefüggő beruházásokra együttesen. Emellett 2024-ben ötödével nőtt az eladott elektromos autók száma is: a világon majdnem minden ötödik eladott autó elektromos volt. A megújulók és a villanyautók gyors terjedésének köszönhetően várhatóan 2024-ben vagy 2025-ben tetőzik a klímaváltozást okozó üvegházgázok kibocsátása, és utána lassan elkezd csökkenni.10 (Mivel az üvegházgázok évtizedekig-évszázadokig a légkörben maradnak, csak a kibocsátások teljes beszüntetése jelent megoldást, de a tetőzés így is fontos mérföldkő lesz.)

2024 drámai év volt a klímaváltozásban. Soha nem volt még ilyen aggasztó az emberiség helyzete, miközben voltak biztató fejlemények is, amelyek alapján talán reménykedhetünk abban, hogy egyszer sikerül megállítani az éghajlat pusztulását. A világ most úgy áll, mint amikor egy akciófilm vége felé bombát kell hatástalanítani: látjuk, ahogy fogynak a másodpercek, a főhős kezében ott a csípőfogó, és azon gondolkodik, hogy a kék vagy a piros kábelt vágja el inkább. A filmekben mindig sikerül ez a mutatvány. Az emberiség sorsa azonban nem egy film, és nem egyetlen főhős kezében van a döntés. A valóságban a klímaváltozás bombája tényleg felrobbanhat, ha az egész emberiség össze nem fog, hogy hatástalanítsa.

Akár aggódunk, akár reménykedünk, akár váltogatjuk a kettőt, fontos, hogy tájékozottan tegyük. Nap mint nap olvashatunk a klímaváltozás elleni harc legújabb fordulatairól a sajtóban, de sokszor nehéz az újabb és újabb jelentéseket azok szélesebb kontextusában értelmezni. Nehéz átlátni, pontosan mennyire rossz a helyzet, milyen esélyeink vannak, mit is tehetünk, hogy megelőzzük a legrosszabbat. Ez a könyv ezekben a kérdésekben segít eligazodni.

ELSŐ RÉSZ
A lázas bolygó

Bár egyes részletkérdésekben – különösen a várható hatások mértékét és időzítését illetően – ma is komoly tudományos viták folynak, a lényeget tekintve évtizedek óta teljes a tudományos konszenzus: a Föld hőmérséklete folyamatosan emelkedik, mégpedig azért, mert az emberiség évről évre tetemes mennyiségű üvegházhatású gázt (főleg szén-dioxidot) pumpál a légkörbe, elsősorban a szén, a kőolaj és a földgáz elégetése útján. Ez a hőmérséklet-emelkedés pedig változatos – de egyáltalán nem előnyös – módon alakítja át az éghajlatunkat és a természeti viszonyainkat: szárazságot, árvizet, hőhullámokat, erdőtüzeket, tengerszint-emelkedést okoz.

1. A fizikai alapok – évmilliók, energiamérlegek és jégkorszakok

Azt, hogy a klímaváltozás kapcsán szinte teljes a tudományos konszenzus, onnan tudjuk, hogy az ENSZ-nek a klímaváltozás tudományos vizsgálatával foglalkozó nemzetközi szervezete, az IPCC (Intergovernmental Panel on Climate Change, Éghajlatváltozási Kormányközi Testület) pár évente készít egy több ezer oldalas jelentést, amelyben a legújabb kutatások alapján összegzi azt, amit a klímaváltozásról, annak okairól és várható hatásairól tudunk. Az IPCC-jelentéseken ezernél is több tudós dolgozik a világ minden tájáról, és a végső változatot az ENSZ-tagállamok is jóváhagyják, azaz ennél szélesebb és megalapozottabb tudományos konszenzust nehéz lenne elképzelni. A jelentések bárki számára elérhetők,1 és az olvasható ki belőlük, hogy a tudósok jelentésről jelentésre egyre biztosabbak abban, hogy a klímaváltozást az emberiség okozza az üvegházgázok kibocsátásával. Az is egyre világosabb, hogy milyen katasztrófákhoz vezet, ha nem vetünk véget a kibocsátásoknak. Mivel az első jelentés még 1990-ben készült, sajnos már azt is tudjuk, hogy az azóta eltelt több mint harminc évben alapvetően beigazolódtak a várható melegedésre vonatkozó előrejelzéseik,2 azaz nem érdemes abban bízni, hogy tévednek.

Lássuk most egy kicsit részletesebben, hogyan is zajlik az éghajlat melegedése: a Nap sugarai a Föld felszínére érkeznek, és felmelegítik azt. Ez a meleg aztán hő formájában kisugárzik, és ez a „földsugárzás” elillanna a fagyos világűrbe, ha nem lenne a Földnek légköre. A Földet a légkör úgy veszi körül, mint egy paplan: a benne levő részecskék elfogják ezt a sugárzást, és visszaverik a Földre.1 Ezt a természetes folyamatot nevezzük üvegházhatásnak, és ennek köszönhető, hogy a Föld felszínén élhető, kb. 15 Celsius-fokos átlaghőmérséklet van – e nélkül –18 Celsius-fok lenne. Amikor ez a paplan megvastagszik, éppen az történik, ami az ágyunkban is szokott: melegebb lesz alatta. Ez a melegedés pedig – mint látni fogjuk – átformálja az éghajlatot, elsősorban azáltal, hogy megváltoztatja a Föld csapadékrendszerét és a légkörzést.

2. ábra: A természetes és az emberi eredetű üvegházhatás

Aki jobban szereti a tudományosabb megfogalmazásokat, annak úgy is mondhatjuk, hogy felborult a Föld energiamérlegének egyensúlya, azaz a Föld több energiát nyel el, mint amennyit kisugároz.3 A földi éghajlat elsődleges energiaforrása a Nap, és a bolygó hőmérséklete akkor állandó, ha a felszín pont ugyanannyi energiát sugároz vissza, mint amennyit kap. Ha valamiért (például az üvegházgázok miatt) csak kevesebbet képes visszasugározni, akkor szükségképpen fel fog melegedni. Ezt a melegedést a felszín szívja fel, túlnyomórészt az óceánok – de a melegebb felszínből aztán melegebb légkör lesz, abból pedig éghajlatváltozás.

A trend egyértelmű. A 3. ábra azt mutatja, hogy az 1850 és 1900 közötti időszak átlagához képest mennyivel emelkedett a földi átlaghőmérséklet. Bár már a 20. század húszas éveiben is volt némi melegedés, a hetvenes években meglódult, azóta rendületlenül emelkedik, és az utóbbi években mintha gyorsulna is az ütem.4

3. ábra: Mennyivel tért el a globális átlaghőmérséklet az 1850–1900 közötti időszak átlagától?

Svante Arrhenius svéd fizikus már 1896-ban5 kimutatta, hogy a szén eltüzelésével a levegőbe jutó szén-dioxid megváltoztatja a légkör összetételét, és idővel felmelegíti a Földet. Paradox módon, bár az éghajlatra gyakorolt hatása jelentős, valójában arányaiban nagyon kevés szén-dioxid van a levegőben. Az ipari forradalom előtt, 1750-ben 0,0278% volt a légköri szén-dioxid-koncentráció, ami napjainkra 0,0420%-ra emelkedett. (A klímatudósok nem százalékokkal dolgoznak, hanem a „rész per millió rész” hányadossal, angolul: „parts per million”, röviden „ppm”. A ppm-et érdemes megjegyezni, később még sokszor használjuk majd. Klímás szaknyelven tehát az előző mondat úgy hangzik: „Az ipari forradalom előtt, 1750-ben 278 ppm volt a légköri szén-dioxid-koncentráció, ami 2024-ben 422 ppm-re emelkedett.”6) Bár a földi átlaghőmérsékletet más tényezők is befolyásolhatják, mára már tudjuk, hogy a melegedésért háromnegyed részben az a szén-dioxid felel, amit az emberek a szén, a kőolaj és a földgáz eltüzelésével a légkörbe juttatnak, és a maradék melegedést is szinte teljes mértékben emberi tevékenység okozza.7 Az elmúlt kétszáz évben a világ éves szén-, kőolaj- és gázfogyasztása majdnem az ezerszeresére nőtt.

Honnan tudjuk, hogy tényleg a szén-dioxid okozza a melegedést? Az ok-okozati összefüggés bizonyítékait a paleoklimatológia, azaz a földtörténeti korok éghajlatainak tanulmányozása adja. A laikus számára nehezen hihető, de a klímatudósok elég pontosan meg tudják állapítani, milyen volt a légkör összetétele, illetve az átlaghőmérséklet több százezer évvel ezelőtt. Ez úgy lehetséges, hogy mintákat vesznek a sarkvidékeken az évezredek alatt lehullott és jéggé tömörödött hóból. Ezek a minták borosüveg-vastagságú, de akár több kilométer hosszú jégoszlopok, tele apró légbuborékokkal. Minél mélyebbre fúrunk, annál régebbi levegőt kapunk.

A jég felolvasztásával ez a levegő felszabadul, a víz és a levegő külön-külön elemezhetővé válik. A víz elemzésével meg tudjuk becsülni az adott időszak átlaghőmérsékletét; a levegő összetételéből meg tudjuk állapítani, hogy az adott időszakban mennyi üvegházgáz volt a légkörben, a szén-dioxidról pedig ki tudjuk deríteni, hogy fosszilis eredetű, vagy éppen vulkánkitörésekből származik.8 (Mivel az üvegházgázok rövid idő alatt viszonylag egyenletesen elkeverednek a légkörben, szinte mindegy, hogy a minta az Antarktiszról vagy éppen Grönlandról származik.) A 4. ábrán a paleoklimatológiai elemzések eredményét láthatjuk, amely megmutatja, hogyan változott a hőmérséklet és a szén-dioxid koncentrációja a Földön az elmúlt 800 000 évben. Három dolgot érdemes észrevenni:

1. Az elmúlt 800 000 évben egyszer sem volt annyi szén-dioxid a légkörben, mint ma. (Utoljára 3 millió évvel ezelőtt volt a Föld légkörében a maival megegyező mennyiségű szén-dioxid. Ekkoriban a Föld kb. 3 Celsius-fokkal volt melegebb, a tengerszint húsz-harminc méterrel magasabban volt, óriástevék legelésztek az Északi-sarkkörön,9 az őseink pedig még előemberek voltak.)

2. A szén-dioxid-koncentráció jelenlegi növekedési üteme földtörténeti léptékben őrületesen gyors. Ilyen sebességű növekedésre nem volt példa az elmúlt 800 000 évben.

3. A földi átlaghőmérséklet és a légköri szén-dioxid-koncentráció általában szorosan összefügg. Ha az egyik magas, akkor a másik is az, és fordítva.

4. ábra: A szén-dioxid-koncentráció és a globális átlaghőmérséklet összefüggése

Az első két pont is figyelemre méltó, de ok-okozati összefüggés szempontjából a harmadik a lényeges. Ha igaz az, hogy a szén-dioxid és a hőmérséklet eddig mindig együtt mozgott, akkor ebből az következik, hogy a szén-dioxid-koncentráció jelenlegi gyors növekedéséhez gyors melegedésnek is kell társulnia.

A szemfüles olvasó észreveheti, hogy az ábrán sokszor előbb a hőmérséklet nő, vagy csökken, és ezt követi a szén-dioxid-koncentráció változása. Jogos a kérdés, hogy miért gondoljuk akkor, hogy az összefüggés fordítva is igaz. Az ábrán látható régebbi ingadozásokat a jégkorszakok okozták, nem pedig valami egyéb, például vulkánkitörések. A napjainkban tapasztalt klímaváltozáshoz képest tehát itt az ok-okozati összefüggés fordított. A jégkorszakok idején azért billent ki a Föld energiamérlege, mert csökkent a Föld hőelnyelő képessége, és ez csökkentette a szén-dioxid-koncentrációt. Mindegy tehát, hogy először az energiamérleg borul fel, aminek következtében megváltozik a szén-dioxid-koncentráció (ahogy a jégkorszakok idején történt), vagy fordítva, a szén-dioxid-koncentráció változása miatt borul fel az energiamérleg (ahogy ez manapság történik). A lényeg az, hogy ez a két dolog együtt jár, és a megváltozó átlaghőmérséklet hatására az éghajlat is szükségképpen megváltozik.10

Arrhenius és 19. századi kortársai eredetileg azért kezdtek a légkörfizikával foglalkozni, mert meg akarták fejteni, hogy mi okozta a jégkorszakokat – ezeknek a kutatásoknak az eredményeként értették meg a klímaváltozás logikáját is. Érdemes egy kicsit bővebben foglalkozni a jégkorszakokkal, már csak azért is, mert a folyamat önmagában is lenyűgöző, és jól példázza a Föld éghajlati rendszerének bonyolultságát. A jégkorszakok azért jönnek létre, mert a Föld forgástengelye és pályája nem teljesen állandó.11 Az elliptikus pálya, amin a Föld halad, úgy százezer évenként kicsit kilapul, majd újra kikerekedik. Hasonlóan, a Föld forgástengelyének szöge 40 ezer év alatt egy kicsit megnő, majd újra csökkenni kezd. Ez a dőlésszög okozza azt, hogy a Földön évszakok vannak. Minél nagyobb a dőlésszög, annál nagyobb a nyári és a téli napsütésmennyiség közötti különbség. Végül, maga a forgástengely is imbolyog, ahogy azt egy billegő búgócsigánál is láthatjuk – a tengely kb. 25 ezer év alatt ír le egy teljes kört.

A Föld forgástengelyének és pályájának ciklikus változásai – az úgynevezett Milankovics-ciklusok2 – jelentős hatással vannak az éghajlatra, ugyanis a Földön a szárazföld és a tenger nem egyenletesen oszlik el – északon sokkal több a szárazföld, mint délen. Amikor az északi féltekén csökken a nyári napsugárzás mennyisége, a télen lehullott hó kevésbé olvad el, ehelyett felhalmozódik, és az évek során jéggé tömörödik össze. A hófehér jég jóval több napsütést ver vissza az űrbe, mint a sötétebb föld vagy tenger. Tudományosan ezt úgy mondják, hogy a jégnek nagyobb az albedója, mint a tengernek. A nagyobb albedó miatt csökken a Föld által elnyelt napenergia-mennyiség. Ráadásul amikor meghízik a jég, a tengerszint is szükségképpen csökken, méghozzá drámai mértékben, akár 100 méterrel is. A helyén új növénytakaró jelenik meg, ami kiszívja a légkörből a szén-dioxidot. Emellett a tengervíz is több szén-dioxidot képes tárolni, amikor lehűl. A kevesebb légköri szén-dioxid pedig vékonyabb „paplant” jelent a Földnek, tovább csökkentve az átlaghőmérsékletet. Így lesz a Föld keringésének ciklikus változásaiból először lehűlés és alacsonyabb szén-dioxid-koncentráció, majd, amikor az adott bolygóciklus a végére ér, ugyanez a folyamat lejátszódik visszafele.

Az emberi civilizáció megjelenése épp két jégkorszak közötti időszakra esik: az utolsó jégkorszaknak 11 ezer éve lett vége, a következő jegesedés pedig csak kb. 10 ezer év múlva lenne esedékes a Milankovics-ciklusok alapján. A szén-dioxid-szint mai növekedését tehát nem magyarázza a jégkorszakok menetrendje. Napjainkban nem a természetes hőmérséklet-változása okozza a szén-dioxid-koncentráció változását, hanem fordítva: a növekvő szén-dioxid-mennyiség miatt nő a hőmérséklet. A növekvő szén-dioxid-mennyiség pedig annak köszönhető, hogy az elmúlt 200 évben megsokszorozódott a fosszilis tüzelőanyagok felhasználása.

A szén, a kőolaj és a földgáz az elmúlt sok millió évben élt növények és állatok szerves, föld alatti maradványa. Olyan élőlényeké, amelyek közvetlenül vagy közvetve, de fotoszintézis útján kötötték meg a légköri szén-dioxidból azt az elemi szenet, amiből a testük felépült. Amikor ezeket a maradványokat eltüzeljük, olyan szén-dioxidot küldünk vissza a légkörbe, amely az elmúlt évmilliók alatt fokozatosan került ki onnan. Az előző két jégkorszakban 6, illetve 10 ezer évig tartott, amíg a szén-dioxid-koncentráció annyival megnőtt, mint az elmúlt mindössze 200 évben.

A Földnek van egy természetes üvegházgáz-háztartása is, ennek fontos része a földi növénytakaró éves növekedése és elhalása. A koncentráció megugrik, amikor tél van az északi féltekén, ahol jóval több a szárazföld, így kiterjedtebb a növénytakaró is. Amikor nálunk, északon a levelek lehullanak és elenyésznek, a bomlás során felszabadul a szén-dioxid, hogy aztán tavasszal–nyáron az új levelek megint felszívják. A déli féltekén mindez pont fordítva történik, de sokkal kisebb területen. Egyszóval olyan ez, mintha az egész Föld ki- és belélegezné a szén-dioxidot – csak éppen egy lélegzetvétel itt egy évig tart.

A teljesség kedvéért ejtsünk szót a földi energiamérleget – és így a hőmérsékletet – befolyásoló egyéb tényezőkről. Ahogy azt már futólag említettük, nemcsak az üvegházgázok koncentrációja van hatással az éghajlatra.12 Emellett még

•ciklikusan változik a napsugárzás ereje;

•ha erősebb a vulkáni tevékenység, akkor a légkörbe jutó por és hamu rövid időre leárnyékolhatja a Földet;

•a természetes folyamatokból származó részecskék (például sivatagi por, tengeri só), illetve az ember által kibocsátott légszennyező anyagok (korom, kén-dioxid) összességében hűtő hatást fejtenek ki, elfedve az ember okozta melegedés egy részét;

•a Föld albedóját nemcsak a sarki jég olvadása befolyásolja – amikor például kiirtanak egy erdőt, és helyette szántóföld lesz, akkor is nő az albedó.

Az olyan természetes hatások, mint a napsugárzás vagy a vulkánkitörések, csak minimális hatással vannak az éghajlatra, a melegedést nagyjából teljes mértékben az emberi tevékenység okozza, és ezen belül a melegedés kb. háromnegyedéről a fosszilis tüzelőanyagok tehetnek.13

A földi átlaghőmérséklet és a légköri szén-dioxid-koncentráció tehát szoros kölcsönhatásban van egymással. Ha az egyik változik, a másiknak is változnia kell, mégpedig ugyanabban az irányban. A szén-dioxid-koncentráció változásának számos természeti oka lehet: vulkáni tevékenység, jégkorszaki ciklusok stb. Napjainkban viszont az ok emberi eredetű: a fosszilis tüzelőanyagok égetése. Ez az oka annak, hogy nagyjából 120 ezer éve volt utoljára olyan meleg a Földön, mint 2024-ben.14 Most pedig lássuk, pontosan hogyan is változik a Föld éghajlata az általunk hajtott felmelegedés miatt.

1 A szemfülesebb olvasónak bizonyára feltűnik, hogy a paplananalógia nem teljesen helytálló, hiszen az ágyban a hő forrása, azaz a testünk a paplan alatt van, míg a Föld esetében a Nap értelemszerűen a paplanon (a légkörön) kívül. Ez azonban egy különleges paplan, ami a Nap sugarait akadálytalanul átengedi, de a Földről visszaverődött – és ezáltal megváltozott hullámhosszú – sugarakat elfogja. Vagyis az a hőforrás, ami számít – a Föld –, mégis a paplan alatt van.

2 Megfogadtam, hogy nem terhelem tudománytörténeti kitérőkkel a kedves olvasót, de ezúttal nem állhatom meg, hogy ne tegyek kivételt. A Milankovics-ciklusok névadója Milutin Milankovics szerb tudós és mérnök, aki először írta le ezeket az összefüggéseket. A jégkorszakokkal kapcsolatos kutatásainak nagy részét Budapesten végezte az első világháború alatt, ahol magyar kutatókkal együttműködve dolgozott.

Tartalom

Előszó

Bevezetés – 2024: hátralevő életed leghidegebb nyara

Első rész: A lázas bolygó

1. A fizikai alapok – évmilliók, energiamérlegek és jégkorszakok

2. A víz, a jég, a levegő és a tűz dala: globális éghajlati hatások

A víz: a Föld energiaszállítója

Tengerek és óceánok

Tengerszint-emelkedés

A Golf-áramlat és az éghajlati billenőpontok

Mi is az az El Niño?

Árvizek

Aszályok

A jég: A Föld termosztátja

Jégmezők

Magashegyi gleccserek

Tengeri jég

A permafroszt olvadása

A levegő

Hőhullámok – a láthatatlan gyilkosok

Fagyhullámok

Szélcsendek és hurrikánok: a széljárás változásai

A tűz

Összefoglalás: a végtelen pókháló

3. A növény- és állatvilág a klímaváltozásban

A természetes élőhelyek pusztulása

Erdők

Lápok és mocsarak

Tengerek és óceánok

Az állat- és növényvilág hanyatlása

4. A klímaváltozás hatásai az emberi civilizációra

Közvetlen hatások

Éghajlati katasztrófák

Veszteségek emberéletekben

Anyagi károk

Élelemhiány

Vízhiány

Betegségek, járványok

Közvetett hatások

Háborúk, forradalmak

Klímamenekültek

Pénzügyi áttételek, világgazdasági hatások

Összefoglalás

5. Hány évünk van a világvégéig?

Éghajlati billenőpontok: a jelen hatása az eljövendő századokra

Mennyit számít egy-két-három fok?

A túlcsorduló fürdőkád

Mennyi időnk/kibocsátásunk maradt?

Mi magyarázza a melegedés hirtelen gyorsulását 2023–24-ben?

Második rész: Hogyan gyógyítsuk meg a bolygót?

6. Honnan jönnek az üvegházgázok?

Szén-dioxid

Metán

Egyéb üvegházgázok

Rövid életű klímabefolyásolók: az aeroszolok

7. Szép új világ: kibocsátáscsökkentés technológiaváltással

Energiatermelés és -fogyasztás

Villamos energia

A nap- és a szélenergia diadalmenete

Az energiatárolás forradalma – a világ teljes villamosítása

Hálózati kihívások

A szén hosszú búcsúja

Földgáz: a zsákutcába vezető híd

Vízenergia és egyéb megújulók

Nukleáris energia

A fosszilis kor végének kezdete

Ipar

Az ipar villamosítása

Olaj- és gázipari metánszivárgások

Acélipar

Cementipar

Hidrogén: az új földgáz?

Épületek

Szigetelés és ablakcsere

A hőszivattyú: a dekarbonizáció egyik csodafegyvere

Futottak még: elektromos fűtés, távhő, fatüzelés

Légkondicionálás

Az állam nélkül nem fog menni

Közlekedés

A nagy villanyautó-forradalom

Hajók és repülőgépek

Hogyan széntelenítsük a már meglevő járműveket?

Forgalomcsillapítás, tömegközlekedés, kerékpározás

Mezőgazdaság

Hátrább a tehenekkel!

Friss húst a laborból?

Hatékonyabb termelés = kevesebb erdőirtás

Élelmiszer-hulladékok

A dekarbonizáció legrágósabb falatja

Sikerülhet-e a teljes dekarbonizáció?

Az S-görbe: a gyors technológiai paradigmaváltás ígérete

A végtelen kásahegy

A jövő kérdései

8. A lemondás útja: kibocsátáscsökkentés kevesebb fogyasztással

Lemondás a repülésről

Lemondás a húsról

Lemondás az új ruhákról

A lemondás a kibocsátáscsökkentés indítómotorja

Kevesebb gyermek, kevesebb Föld-lakó?

9. Kibocsátott gázok kivonása a légkörből

Hagyományos gázkivonás: erdők, mezők, lápok, mocsarak

Az erdőpusztulás megfékezése

Gázkivonás ipari módszerekkel

Szén-dioxid-leválasztás és -visszasajtolás (CCS)

Közvetlen szén-dioxid-kivonás (DAC)

Újfajta gázkivonási megoldások

Összefoglalás: perspektívák és problémák

10. Klímamérnöki megoldások

11. Adaptáció, avagy alkalmazkodás a változó éghajlathoz

Fizikai alkalmazkodás

Gazdasági alkalmazkodás

Kulturális adaptáció

Harmadik rész: Hogyan vegyük rá magunkat, hogy megtegyük az éghajlatért, amit kell?

12. Klímadiplomácia

A nemzetközi klímatárgyalások rövid története

A kiotói jegyzőkönyv

A párizsi megállapodás

A dubaji klímacsúcs – a kibocsátások végének kezdete?

A klímatárgyalások fő törésvonalai

Szegény országok – gazdag országok

Olajexportőrök és olajimportőrök

Világhatalmak és kis államok

Klímafinanszírozás

Összefoglalás: mire jó az ENSZ-es klímacirkusz?

13. Nemzeti klímavédelmi szakpolitikák

Tiltások, technikai standardok, minimumkövetelmények

Legyen ára a kibocsátásnak!

Karbonadók

Kvótakereskedelem

Karbonvámok

Általános adó- és árpolitika

Igazságos éghajlati közteherviselés?

Állami támogatások

A fosszilis támogatások kivezetése

Zöld iparpolitika – az új tervgazdaság?

Nevelés és kommunikáció: a gyakorlati klímatudatosság erősítése

Hosszú távú dekarbonizációs útitervek

Mennyire sikeresek a nemzeti klímavédelmi intézkedések?

Mennyibe kerül az éghajlat megmentése?

Negyedik rész: Miért olyan nehéz az emberiségnek a klímaváltozás elleni harc?

14. A klímaváltozás mint politikai probléma

„Van nagyobb bajunk is, mint a klímaváltozás”

A hosszú távú, felelős politizálás visszaszorulása

Hírzivatar, polarizáció, dezinformáció

Vagyoni egyenlőtlenségek

Értékkonfliktusok

A klímavédelem politikai jövője

15. Ősember az antropocénben: az emberiség alkati hiányosságai

Az emberi gondolkodás gyengeségei

Érzelmi stratégiák a klímaváltozásban

A klímavédelem erkölcsi dilemmái

16. Éghajlat és gazdaság

A gazdasági növekedés határai

A kapitalizmus és a kapitalisták

Ötödik rész: Magyarország

17. Magyarország a klímaválságban

Magyarország üvegházgáz-kibocsátásai

Energia

Közlekedés

Épületek

Alkalmazkodás Magyarországon

Mezőgazdaság

Vízmegtartás

Gazdasági alkalmazkodás akkumulátorokkal

A magyar kormány klímapolitikájának értékelése

Az éghajlat mint politikai téma Magyarországon

Kívánságlista a magyar klímapolitikához

Hogyan tehetnék én személy szerint a klímaváltozás ellen?

Hatodik rész: Összegzés

18. Milyen jövő vár ránk?

Az apokalipszis lovasai

Kérjük, vigyázzanak, az élhető jövőbe vezető ajtók záródnak!

Az üvegházgázokon túl

19. Tanulságok

Utószó: A Titanic napozószékei és a szerző utazása

Köszönetnyilvánítás

Ábrák forrása

Jegyzetek

Képmelléklet

A szerzőt a könyv megírása során az NKA támogatta.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Szerkesztette Elekes Dóra

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 633 104 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

PT Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License