HARMAT
Budapest, 2024

Originally published by InterVarsity Press

as Getting Together by Emory A. Griffin

© 1982 by Emory A. Griffin

Translated and printed by permission of InterVarsity Press,

P.O. Box 1400, Downers Grove, IL 60515, USA.

Hungarian edition © 2003, 2024 by Harmat Kiadó

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Szabó Ágnes

Felelős szerkesztő: Ferenczi Andrea

Illusztráció: © Lente István, 2003, 2024

A mű megjelent korábban Együtt-lét címmel.

A bibliai idézeteket az 1975. évi új fordítású Biblia javított kiadásából vettük át (Budapest, Kálvin János Kiadó, 2006).

E kiadvány a kiadó írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában.

ISBN 978 963 288 904 7

Tartalom

Bevezetés

Első rész: Ismerkedjünk!

1. A jó csoport

2. Ott vakard, ahol viszket!

3. Vezess a főnökhöz!

Második rész: A vezető feladatai

4. Hogyan döntsünk?

5. Vitavezetés

Harmadik rész: Kapcsolatok a csoportban

6. Önfeltárás

7. Konfliktus

Negyedik rész: Befolyásolás a csoportban

8. Meggyőzés

9. Deviancia

10. Önmagát beteljesítő jóslat

Ötödik rész: Áttekintés

11. Vezetés: személyes megközelítés

Jegyzetek

Bevezetés

Lelkesedem a csoportokért. Számos rendkívüli lehetőség rejlik bennük. Optimizmusom természetes, hiszen éppen most fejeztem be egy csoportokról és csoportvezetésről szóló könyvet. Három hosszú év után ez a meglehetősen lusta szerző végre pontot tett a szöveg végére, elvégezte a szerkesztő által javasolt változtatások nagy részét, és átnézte a levonatot.

Rendkívüli lelkesedésem nem a papírra vetett szavaknak szól, hanem azoknak az embereknek, akik valamilyen közös cél érdekében összefogtak. Éppen most jöttem haza a Westwood Élelmezési Szövetkezet (Westwood Food Co-op) gyűléséről. Ez a név valószínűleg semmit nem mond az olvasónak, bennem viszont felidézi a rengeteg munkával és imádsággal töltött elmúlt évet. Egy keresztény munkatársammal együtt azon fáradoztunk, hogy ellássuk egy belvárosi, alacsony jövedelmű családoknak indított lakásprojekt érintettjeit. Ez a környék éppen ellentéte annak a negyednek, ahol magasan képzett, jómódú fehérek társaságában jómagam lakom. Mégis, a lakásprojekt résztvevőinek egy része barátjának tekintett, és közös igyekezettel próbáltunk életminőségükön javítani. Az élelmiszer-szövetkezet egy apró, ám jelentős lépés ebbe az irányba. A csoport megalakulásának története a lehető legjobb bevezető ehhez a könyvhöz, mi több, az olvasó némi benyomást rólam is szerezhet. Azt hiszem, joga van tudni, milyen embernek a könyvét tartja a kezében.

A Westwood Food Co-op a jó csoportnak mindazon jellemvonásaival rendelkezik, amelyekről az első fejezetben szólok. Összetartó társaság határozott céllal, ahol mindenki tudja, mi a dolga.

A szövetkezet a westwoodi lakosok ötlete volt. Barátom, Jessie és én hat hónapot töltöttünk azzal, hogy mindenhova bekopogtunk, megismertük az embereket és meghallgattuk történetüket. Aztán készítettünk egy felmérést, hogy pontosan tudjuk, mire van a leginkább szükség. A legtöbben a magas élelmiszerárakra panaszkodtak. (A második fejezetben lesz szó a szükségletek feltérképezéséről.)

A harmadik fejezetben a különböző vezetési módszereket vesszük sorra. Jessie-nek és nekem is ki kellett találnunk, hogyan tudjuk az emberek igényeit a legjobban kielégíteni. Nagyon különbözőek vagyunk. Én lettem az „illetékes”, akihez az élelmiszer-nagykereskedőkre vonatkozó kérdésekkel fordultak az emberek. Javaslatot tettem az elosztási rendszert illetően, és döntéseket sürgettem, hogy elfogadunk-e egy-egy ötletet vagy sem. Vezetői célom tehát az volt, hogy eljuttassam a csoportot a kitűzött célhoz. Jessie játszotta a bátorító, a megértő és olykor a békebírói szerepet is. Vezetési stílusát a csoport összetartása jellemezte. Nagyszerű páros voltunk.

Amikor a csoport végre megalakult, rájöttünk, hogy mindenki más-más okból csatlakozott a közösséghez: néhányan a feladat megoldása okán, mások kapcsolatokat akartak építeni, megint mások befolyásra akartak szert tenni. Ez a három kategória a főszereplője a könyv második, harmadik és negyedik részének.

Csoportunk célja az volt, hogy jó minőségű élelmiszert szerezzünk be a lehető legalacsonyabb áron. Számos összejövetelt töltöttünk azzal, hogy eldöntsük, hogyan valósítsuk meg ezt. A negyedik fejezetben bemutatom a négy döntéshozatali módszer előnyeit és hátrányait. Néhány alkalommal mi is alkalmaztuk ezeket a módszereket. Az ötödik fejezetben arról lesz szó: hogyan vezethetünk úgy vitát, hogy a résztvevők bátran és őszintén megoszthassák gondolataikat.

Bár az olcsó élelmiszer beszerzése mindenkinek fontos szempont volt, néhányan még ennél is nagyobb hangsúlyt fektettek a bensőséges közösség megteremtésére. Ezek az emberek nagyra értékelték azokat a kapcsolatokat, amelyek a közös munka során alakultak ki. Egy afroamerikai mama például megosztotta a kelkáposzta-főzelék receptjét egy mexikói anyukával, akitől cserébe megtudta, hogyan készül az avokadópástétom. A főzőiskolától aztán csakhamar eljutottak a gyereknevelés, a családban előforduló betegségek és az állásnélküliség kérdéseihez. A kapcsolatokról szóló részben, a hatodik fejezetben a helyes önfeltárásról, a hetedikben pedig a konfliktuskezelés módszereiről írok, amelyek nélkülözhetetlenek a szorosabb kapcsolatok kialakításához. Mi is számos konfliktussal néztünk szembe a csoporton belül és kívül egyaránt. Az otthonteremtési projekt önkormányzati felelőse be akarta tiltani tevékenységünket, mert úgy gondolta, konkurense a városban működő segélyprogramoknak.

A befolyásolásról szóló fejezet legfontosabb témája a csoporttagoknak az a vágya, hogy hatással legyenek egymás életére. Munkám során megtanultam, hogy szegénynek lenni nem csupán pénztelenséget jelent, hanem a hatalom hiányát is. Néhány helyi lakos is csatlakozott az élelmezési szövetkezethez, így talán a westwoodiaknak lesz némi befolyásuk saját sorsukra. Jessie-vel és velem együtt ők az egész közösségre befolyást akartak gyakorolni. A nyolcadik fejezet az emberek meggyőzésének három megközelítési módját tárgyalja: együttműködés, azonosulás, internalizáció. Mi az internalizációt tűztük ki célul, mert azt akartuk, hogy az emberek ne külső nyomásra vagy egy megnyerő személy miatt csatlakozzanak a csoporthoz, hanem abból a belső meggyőződésből, hogy ezzel saját javukat szolgálják.

A kilencedik fejezetben a deviancia tárgyalására a kérdés-felelet formát választottam. Mi is rendszeresen találkoztunk ezzel a jelenséggel. Az egyik család például nem volt hajlandó igényeit méltányos keretek közé szorítani: hat kiló krumplit, tizenhét kiló almát és öt kiló darált húst kértek. A tizedik fejezet az elvárások hatalmáról szól. Amikor azt feltételeztem, hogy rajtam kívül senki sem boldogulna a rendelésekkel és a könyveléssel, egyetlen önkéntes sem akadt. Miután azonban rádöbbentem, hogy aki a számítógéphez ért, az könnyedén el tudja látni ezt a feladatot is, rögvest jelentkezett két ember.

A könyv záró fejezete személyes meglátásaim gyűjteménye, amelyekre a fenti alkalmak kapcsán tettem szert. Gondolataimat bibliai vezetők példájával illusztrálom. Keresztény vagyok, és feltételezem, hogy olvasóim többsége osztozik Krisztus és országa iránti elkötelezettségemben.

Nem szeretném azt a benyomást kelteni, hogy a könyvben fellelhető valamennyi bölcsesség egyetlen ember tapasztalataiból származik. Arra törekedtem, hogy javaslataimat a szakterület megalapozott elméleteivel támasszam alá. A csoportdinamikát tanuló diákok fel fogják ismerni McClelland motivációelméletét, Fiedler kontingenciamodelljét, Festinger informális társas kommunikációelméletét, Altman és Taylor kapcsolat-elmélyülés elméletét és még jó néhány másikat, amelyeket beleszőttem a szövegbe. A kutatóknak a jegyzetekben igyekeztem leróni hálámat. Próbáltam mellőzni a szakzsargont, hogy az olvasó minél több ismeretet tudjon elsajátítani a könyvből. Nézzünk szembe a tényekkel: ha mindaz, amit leírtam, nem segít eredményesebb munkát végezni csoportjában, kudarcot vallottam!

Van még egy kérdés, amiről szeretnék szót ejteni. Alkalmanként összefutok olyan hívőkkel, akik nem rokonszenveztek a gondolattal, hogy keresztény közösségükben csoportdinamikai elveket alkalmazzanak. „Amiről beszélsz, minden bizonnyal működik világi közegben – mondták. – A mi csoportunk azonban a Szentlélek irányítása alatt működik, ezért nincs szükségünk ilyesmire.” Ezek az emberek nyilvánvalóan úgy gondolják, hogy akik Jézusra bízták az életüket, azok abban a pillanatban le is vetkőzték emberi mivoltukat. Csak azt tudom mondani, hogy keresztény csoportokkal végzett húszévnyi munka alapján nem jutottam olyan következtetésre, hogy az emberi viselkedés alapelvei csak a nem hívők körében érvényesek. Az igazság mindenütt igazság, bárhol bukkanunk rá: a Szentírásban, saját tapasztalatunk által, vagy társadalomtudományi kísérleteknek otthont adó laboratóriumokban. Nem kell megijednünk attól, amit a szisztematikus kutatás eredményei nyújtanak nekünk. A tények jótékony dolgok. Minden igazság Isten igazsága.

Bár az írás magányos tevékenység, sokan alakítottak a szövegen. Ezer köszönet illeti Carol Balow-t, akinek volt türelme ahhoz, hogy megfejtse olykor macskakaparásszerű megjegyzéseimet, és tökéletes helyesírással gépelt formába öntse gondolataimat.

Aztán van egy nyolc főt számláló csoport, ami valójában nem is tekinthető csoportnak. Szaknyelven szólva a csoport ugyanis olyan emberekből áll, akik egyazon időben összegyűlvén pszichológiai hatást gyakorolnak egymásra. Ám ez a nyolc ember soha nem találkozott. Valójában egyikük sem ismer háromnál többet a többiek közül. Mégis gyakran gondolok rájuk mint csoportra, mert mindannyian a barátaim, szeretnek engem, imádkoznak értem, bátorítanak, és annyira fontos vagyok nekik, hogy Em Griffin sötét oldala láttán sem riadnak el tőlem. Sőt, mellettem maradva segítenek a változásban. Ez a barátság lényege. Hálás vagyok Billnek, Leenek, Arlene-nek, Butch-nak, Jessie-nek, Sallynek, Glennek és a másik Billnek ezért az ajándékért. Néhányukkal találkozunk majd a következő oldalakon.

Végül nagy öröm számomra, hogy nyilvánosan megvallhatom szeretetemet és hálámat annak a csoportnak, amelyik a legtöbbet jelenti számomra: a családomnak. Sharon és Jim olyan emberek, akik rendkívüli szociális érzékenységükkel, humorérzékükkel és életörömükkel állandóan ösztönöznek. Egyetlen apa sem kívánhatna jobb gyermekeket magának. Feleségem, Jean megismerkedésünk óta példaképem empátiája, intellektuális kíváncsisága és a tökéletességre való törekvése miatt. Mélységes szeretete adott bátorságot, hogy vállaljam a másokkal szembeni nyitottság kockázatát. Ennek a három embernek a bátorítása nélkül nem telt volna örömöm e könyv megírásában.

Első rész

ISMERKEDJÜNK!

1. A jó csoport

Július ötödike van. Minden porcikám sajog. A karom élénken tiltakozott, amint tollat ragadtam. Tegnap együtt dolgoztam egy tucat emberrel. Üdítőitalt árultunk gyülekezetünk Függetlenség napi rendezvényén. Éjfélre egy tonnányi jég és négyezer doboz üdítő fogyott el. Mindenki holtfáradt volt, de senkinek sem akaródzott hazamenni. Jól éreztük magunkat. Igazi közösség voltunk.

Csoportunk hivatalos neve Glen Ellyn Young Life Committee (Ifjú Élet Szövetség – továbbiakban YLC). Célunk, hogy a gyülekezetünkben működő YLC tizenévesek felé irányuló keresztény misszióját támogassuk és felügyeljük. Tegnap azt tűztük ki, hogy legalább ezer dollárt összegyűjtünk az alapítványnak, amit gyerekek táboroztatására fordítunk. Amellett, hogy sikerrel jártunk, még élveztük is egymás társaságát. Ahogy az egyik leányzó fogalmazott: „Ha a Young Life klub egyszer megszűnne, én továbbra is együtt szeretnék dolgozni ezekkel az emberekkel.”

Szervezetünk persze korántsem hibátlan. Most mégis azt alapul véve igyekszem összegyűjteni a jó csoport néhány jellemzőjét. Bizonyos tulajdonságokra egy csoport hatékony működéséhez mindenképpen szükség van – legyen szó koinonia közösségről, gyülekezeti vezetőségről vagy az Anonim Alkoholisták csoportjáról. Erről szól ez a fejezet. Ám ezeknek a közös tulajdonságoknak az összegyűjtésével még nem lesz teljes a kép. Hiszen más jellemzőkkel kell rendelkeznie az éves költségvetés elkészítéséért felelős vezetőségi csoportnak, mint annak a baráti társaságnak, amely meghitt kapcsolatok kiépítésére törekszik. Ugyanakkor egyik sem lenne képes arra, amire az Anonim Alkoholisták csoportja: nem tudna segítséget nyújtani káros szenvedélyek leküzdésében. Az alábbiakban ezeknek a csoportoknak a sajátosságait tekintjük át.

Egy mindenkiért, mindenki egyért

Jó társaságban kellemesen érezzük magunkat, rossz társaságban kellemetlenül. De hogyan is fest egy igazán jó csoport?

A jó csoport összetartó. Az emberek korán érkeznek, és későig maradnak. A legfontosabb azonban az, hogy a csoporttagok részt vesznek a csoport munkájában. A távolmaradók száma az összetartó erő hiányát jelzi. Semmi sincs rosszabb hatással a csoport hangulatára, mint az üres székek látványa. A jelenlévők joggal érezhetik úgy, hogy a többiek távollétükkel fejezik ki véleményüket. Egyéb kötelezettségekre hivatkozva a Függetlenség napi rendezvényről is hiányoztak közülünk néhányan, ám a többség jelen volt. Eredetileg úgy beszéltük meg, hogy három óránként váltjuk egymást, és beosztásunkat írásban rögzítettük, de a lista hamarosan jelentőségét veszítette: mindenki végigdolgozta a napot. Ami engem illet, nagyon meghatott, hogy olyan nagyszerűen alakultak a dolgok. Tartva attól, hogy valamiből kimaradok, a nap végéig nem is mertem hazamenni.

A kohézió, vagyis az összetartó erő magában foglal bizonyos csoportidentitást: egyfajta mi-érzést. Nem hiszem, hogy közülünk bárki úgy fogalmazna, hogy a YLC-hez tartozunk. Sokkal inkább hajlunk arra, hogy azt mondjuk: mi vagyunk a YLC. Ha ez mégsem lett volna nyilvánvaló a parkban összesereglett több ezer jelenlévő mindegyike számára, egy YL logóval ellátott baseballsapkát viseltünk. Bizonyos csoportok tagjai – büszkén demonstrálva a csoport iránti elkötelezettségüket – előszeretettel viselnek egyforma pólót, dzsekit, gyűrűt, jelvényt vagy más hasonló szimbólumot. Az ilyesmit nem lehet előre megtervezni. Előrukkolhatsz elegáns egyenruhával, szellemes feliratú pólóval, amit aztán ingyen is osztogathatsz. Ha az embereket nem vonzza az adott csoport, soha nem fogják viselni annak szimbólumait.

A fiam egyszer tett egy megjegyzést csoportunk vonzerejével kapcsolatban. Az emberi természetről beszélgettünk, és megkérdeztem tőle, hogy szerinte az emberek alapvetően jók-e vagy éppen ellenkezőleg. Azt válaszolta, hogy néha meg van róla győződve, az emberek velejükig romlottak, ugyanakkor gyakran szembesül azzal a ténnyel, hogy mekkora késztetés él bennük a jóra. Örültem, hogy Jim a dolgoknak nemcsak az egyik oldalát látja. Ám nem értem be ennyivel. Arra kértem, említsen egy példát az utóbbira.

– Például amikor együtt látlak Johansenékkel, Seavoy-ékkal és Debarrékkal – válaszolta.

Bár Jim nem tagja a szövetségnek, még így sem kerülte el a figyelmét, mennyire kötődünk egymáshoz és élvezzük a másik társaságát. Ezt nevezem összetartozásnak!

Egy összetartó csoportnak idővel lesznek olyan közös kalandjai, történetei, amelyekre mindannyian örömmel emlékeznek. Számunkra ilyen élmény volt az az éjszakába nyúló csendes nap, amelyet egy tóparti faházban tartottunk. A bújócskának azt a változatát játszottunk, amelyben a csoport egyik tagja a kísértet, és a többieknek rá kell találniuk a rejtőzködő személyre. Aki megtalálja a kísértetet, annak mindaddig csendben mellette kell maradnia, amíg a többiek rájuk nem bukkannak. A feladatot nehezíti, hogy sötétben kell játszani. Azon az éjszakán felhős égboltunk volt, csak a város távoli fényei tükröződtek a vízen. Olyan sötétség borult ránk, hogy az orrunkig sem láttunk. Az utolsó játékos hosszas és hasztalan keresgélés után végül felkapcsolta a villanyt, és ott talált kilencünket a zuhanyzófülkében kuporogva. Aztán valamelyikünk megnyitotta a vízcsapot, és az egyetemi tanár, a telefontársaság igazgatója, a reklámszövegíró, a háromgyerekes anya és az óvónő a vízsugár alatt egyszerre tört ki harsány nevetésben. Ezt a történetet sokszor emlegettük.

Az összetartozás olykor a csoport képzelőerejében is megnyilvánulhat. John Stewart szerint két ember kapcsolata olyan, mint egy közös lelki gyermek. Ha a gyermeket (azaz a kapcsolatot) táplálják, akkor növekedésnek indul, és egy idő után éretté válik. Ellenben ha éheztetik és elhanyagolják, visszamarad a fejlődésben. Olyannyira találó ez a hasonlat, hogy az egyik kurzusomon a diákjaim fantáziáját is megragadta, és elkezdtek a körülöttünk szaladgáló láthatatlan gyerekekről beszélgetni. Persze hogy az ilyesmi csak a fantázia szüleménye! Ám éppen ez benne a magával ragadó. Az egyik hallgatóval odáig mentünk, hogy nevet is adtunk lelki gyermekünknek; elbeszélgettünk arról, hogyan neveljük; és találgattuk, mi lesz belőle jó tíz év múlva. Talán egyesek bolondságnak tartják az ilyesmit, pedig ez is az összetartozást jelzi. Általa még közelebb jutunk egymáshoz.

Az összetartozás nem jelenti azt, hogy nincsenek konfliktusok. Sőt, törvényszerű, hogy vannak ellentétek. Az egymáshoz közel álló embereknek azonban vannak eszközeik arra, hogyan kezeljék konfliktusaikat, így aztán nem félnek szembesülni velük. A YLC gyűlései sem voltak mentesek a heves szópárbajoktól. Kétórás vita után sikerült csak megállapodnunk abban, mennyi üdítőt és szendvicset rendeljünk. (Végül kevesebb ennivalót vettünk, mint kellett volna. Úgy látszik, a nemzeti ünnepeken senki nem törődik a fogyókúrával.) A csoporttagok megérzik, ha gyenge kötelék fűzi őket egymáshoz. Ilyenkor kerülik a konfliktusokat, mert azok könnyen megoszthatják a csoportot.

Az összetartó erőt illetően van egy jó és egy rossz hírem. A jó hír nyilvánvaló: minél összetartóbb a csoport, annál jobban szolgálja a tagok érdekeit, akik egyre keményebben dolgoznak azért, hogy a csoport működjön. A rossz hír kevésbé nyilvánvaló: minél szorosabban kötődnek egymáshoz a csoporttagok, annál nehezebb a csoporthoz csatlakozni, vagy abból kiválni. A kívülálló számára mindez sznobizmusnak, klikkesedésnek tűnhet. Problémát jelenthet ez azok között is, akik Jézus Krisztus nevében gyűlnek össze. Bár közösségünkből senkit nem akarunk kirekeszteni, tréfáink, gyülekezetünk szóhasználata és a közös élmények olyan akadályt jelenthetnek egy kívülálló számára, amellyel nehéz megbirkózni. Erre a problémára nem tudok egyszerű megoldást javasolni. Az erős kohézió, ami a csoportot tagjai számára vonzóvá teszi, másokat esetleg kirekeszthet. Ha viszont válogatás nélkül mindenkit befogadunk, a csoport elveszti egyediségét és vonzerejét. A túl szűkre szabott határok ugyanakkor elriasztják azokat, akik szeretnének valahová tartozni, és csatlakozni kívánnak a csoporthoz. Meg kell találnunk hát az őskeresztény gyülekezetre jellemző egyensúlyt. „Nézzétek csak, mennyire szeretik egymást!” – kiáltottak fel a kívülállók. És amikor úgy döntöttek, hogy csatlakoznak, tárt karokkal fogadták őket. De hogyan maradhat összetartó a csoport, ha tagsága nem állandó?

Egy hely, ahol mindenki jól érzi magát

Körülbelül egy évvel ezelőtt valaki felhívott, hogy szeretne részt venni a YLC egyik összejövetelén. Mindig örömmel fogadjuk az új tagokat. Jeanie és én a gyűlés előtt vendégünkért mentünk. A férfi útközben megállás nélkül kérdezősködött. Többek között arra is kíváncsi volt, hogy nekem mi a feladatom a csoportban. Jeanie-vel elmosolyodtunk az egyenes kérdés hallatán. Itt van egy fickó, akit még csak nem is ismerek, és azt kéri, hogy határozzam meg a pozíciómat a csoportban azzal, hogy felvázolom a munkakörömet és a szerepemet. Még ha hűvösnek és személytelennek hatott is a gondolat, miszerint meghatározott szerepköröm van a szervezetben, nem tűnt értelmetlennek.

Egy jól működő csoportban mindenkinek megvan a maga feladata. Mégpedig a legtesthezállóbb. Ami nem jelent önelégültséget – csak azt, hogy mindenki tudja, mit várhat a másiktól. Ez a kapcsolatháló azonban nem mindig alakul ki gyorsan és könnyen. A csoport létrejötte előtt az emberek állandó mozgásban vannak, keresik a helyüket.

„Mit keresek én itt?”

„Ki ez az alak? Vajon mit csinál?”

„Hol van a helyem?”

„Mi dolgom van itt?”

Ez a fajta bizonytalanság meglehetősen kimerítő. Amikor egy csoport még csak alakulófélben van, az emberek gyakran tűnnek unottnak. Senkit ne tévesszen meg ez a látszólagos érdektelenség, csupán a feszültség leplezésére szolgál. A szorongás azon nyomban elmúlik, amint mindenki megtalálja a saját helyét. Ezt követően a csoport tagjai szinte bármilyen feladat elvégzésére hajlandóak lesznek.

Gyakran játszom egy játékot a diákjaimmal, amikor azt akarom szemléltetni, hogy mennyire fontosak a szerepek a csoport kommunikációjában. Körbeültetem őket, és homlokukra egy-egy kártyát erősítek. (Rajzszög helyett használjunk hajcsatot vagy gumiszalagot!) Mindegyik kártyán egy jelző, és egy utasítás áll arra vonatkozóan, hogyan viszonyuljunk a kártya tulajdonosához. Például:

Értelmes. (Hallgass rám!)

Szexi. (Flörtölj velem!)

Rámenős. (Tanúsíts ellenállást!)

A játékosok csak egymás céduláit látják, a sajátjukat nem. Ezután megadom a témát, hogy miről beszélgessenek. Az első tíz perc meglehetősen gyötrelmes. A beszélgetés akadozik, semmitmondó megjegyzések hangzanak el. Mindenki arra összpontosít, hogy rájöjjön, ő kicsoda. Amint kitisztul a kép, a vita felélénkül. Talán nem mindenki szereti a ráosztott szerepet, de még azt is jobbnak tartják a kezdeti bizonytalanságnál. Néha az egyik kártyára csak egy óriási kérdőjelet rajzolok. Ilyenkor a csoport nehéz helyzetben van, mert nem tudja, hogyan reagáljon. Így aztán a játékos ellentmondásos célzásokat kap, és fogalma sincs, hogy viselkedjen. Ritkán alakítom így a játékot, mert nem szeretem látni az emberek frusztrációját. Pedig pontosan ez történik, ha nem alakulnak ki a szerepek a közösségen belül.

A mi YLC csoportunkban ehhez több mint egy évre volt szükség. Részben miattam. Megszerveztem ugyan a csoportot, de nem beszéltem a céljainkról. Izgatott voltam és nem rendelkeztem kellő vezetői tapasztalattal. De erről majd később. A szerepek elrendeződésének folyamata sokáig tartott, és meglehetősen fárasztó volt, ám végül kialakult az a felosztás, ami a legtöbb jó csoport sajátja, beleértve a következő szerepeket:

A mozgató, azaz a hórukkember, aki „Mindent bele!” felkiáltással feltűri az ingujját, és munkához lát. A mi hórukkemberünk egy 157 centi magas, 43 kilós hölgy, a tapétamester, aki öt tekercset ragaszt fel a falra, mialatt másvalaki épphogy csak elkezdi kevergetni a ragasztót.

A bohóc, vagyis a tréfamester, aki megakadályozza, hogy túl komolyan vegyük a dolgokat. Ez általában az én szerepem, kivéve a YLC-t.

A szkeptikus, aki mindig akkor áll elő kellemetlen kérdésekkel, amikor a csoportot magával ragadja a lelkesedés. Ha ismered a Micimackó című mesét, erről a típusról rögtön Füles jut eszedbe. Gyakran tesz maliciózus megjegyzéseket, mindamellett kételyei nem haszontalanok.

A szakember, aki mindig éppen ahhoz ért, amire a legnagyobb szükség van. Ezt a szerepet – a megoldandó problémától függően – betölthetik a csoport különböző tagjai is. A mi esetünkben például hol az a férfi a csoport szakembere, aki gazdasági ismeretei révén ért a költségvetéshez, hol pedig a korábbi klubvezető, aki tudja, hogyan segíthet a középiskolás diákokkal foglalkozó önkénteseknek.

A bátorító, azaz a melegszívű, aki úgy tud bánni a többiekkel, hogy mindenki értékesnek érzi magát. Ő az, aki lecsillapítja a felborzolt kedélyeket, és kiengeszteli a sérült önérzetűeket. Nálunk egy asszony végzi ezt a feladatot, méghozzá kitűnően.

A különc, aki más, mint a többiek. Néha nevetséges dolgokat javasol, vagy lényegtelen meglátásainak ad hangot. Első hallásra ez a szerep nem tűnik feltétlenül hasznosnak, de ha tovább olvassuk a könyvet, a devianciáról szóló fejezetben kiderül, hogy minden csoportnak szüksége van különcre.

A szolgálatkész közlegény, aki ellenvetés nélkül teljesít minden kérést. Nem kezdeményez, de van felelősségérzete. A mi közösségünkben legalább három emberre ráillik ez a leírás. Morgás nélkül cipelték az üdítőitalos rekeszeket, és fáradhatatlanul gyártották a jeget.

A vezető, ami szintén egy szerep, gyakran legutoljára alakul ki. A második fejezetben többet olvashatunk majd a különböző vezetői típusokról. Most elégedjünk meg annyival, hogy minden csoportnak szüksége van legalább egyre!

Biztosan észrevettük, hogy a listán nem szerepel a szellemi vezető. Közöttünk egyetlen Assisi Szent Ferenc sincs. Eddigi tapasztalataink szerint ez inkább előny, mintsem hátrány. Minden egyes tagunk aktívan megéli a hitét. Ezzel eljutottunk a jó csoport legfontosabb jellemzőjéhez, a közös célhoz.

Mi volt a célom ezzel a csoporttal?

A csoportok különböző szükségletek betöltésére jönnek létre. Ez alól a YLC sem kivétel. Egy házaspár bizonyosan hálás azért, hogy kamasz gyermekük az Ifjúsági Szövetségben jutott hitre. Szövetségben végzett szolgálatukat olyan eszköznek tekintik, amellyel befolyást gyakorolhatnak a közösségre. (Hatalom iránti szükséglet.) Egy másik pár azért csatlakozott hozzánk, mert szoros kapcsolatokat alakítottak ki a csoporton belül. Amikor a férjnek egy másik városban ajánlottak állást, döntésekor sokat nyomott a latban e barátságok esetleges elvesztése. (Kapcsolatteremtés iránti szükséglet.) Megint mások úgy látják, hogy a YLC nélkülözhetetlen segítséget nyújt a gyerekek oktatásában. Ezek az emberek háttérszolgálatot végeznek, és az önkéntes vezetők képzésével foglalkoznak, ami sikerélményhez juttatja őket. (Teljesítmény iránti szükséglet.)

A csoport működését nem akadályozza, ha tagjainak eltérő motivációik vannak. Sőt, egy jól működő szervezet több célt is zászlajára tűzhet. Ezek megvalósítása érdekében minden tagnak tisztában kell lennie azzal, hogy miért jött létre a csoport. Ezen a ponton nem vagyok elégedett magammal. Amikor nyolc házaspárral megalakítottuk a YLC-t, túlságosan homályosan fogalmaztam meg a csoport céljait. Talán attól féltem, hogy ha elmerülök a részletekben, mindenkit elijesztek. Így aztán csak néhány általánosságot említettem azzal kapcsolatban, hogyan működik egy gyülekezeti YLC támogató csoport. Ez hiba volt, mert mondandómat az egyik férfi úgy értelmezte, hogy egyetlen célunk a tájékoztatás: azaz válaszolunk a hozzánk forduló szülők kérdéseire. Miután tisztáztuk, hogy adományokat is gyűjtünk, kereket oldott. Egy másik barátunk számára ez a feladat cseppet sem tűnt kellemetlennek, viszont megrémült a tagsággal járó lelki felelősségtől. Egyszerűen kényelmetlenül érezte magát, amikor a többiek név szerint imádkoztak a diákokért. Az ilyesmit ugyanis magánügynek tekintette.

Az évek múlásával sikerült megfogalmaznunk néhány olyan közös célt, mint például:

1. Pénzgyűjtés a YLC számára.

2. Az önkéntes vezetők folyamatos képzése.

3. Imádkozás a diákokért.

Ha a csoport tagjai meg tudnak fogalmazni néhány nagyjából hasonló célt, ez azt jelzi, hogy jó úton járnak. Ennél is jobb, ha az emberek személyes felelősséget éreznek a csoport sikeréért vagy bukásáért.

Ezt a fajta elkötelezettséget leginkább a tulajdonos kifejezéssel lehetne szemléltetni.

Ha a csoport célját sajátomnak tekintem, ezáltal részévé válok valami nálam nagyobb egésznek. Pál apostol hasonlata Krisztus testéről a Korinthusiakhoz írt első levél 12. részében pontosan erről szól. Amellett, hogy üdítőitalokat árultunk, egy takarót is kisorsoltunk, amit a bizottság nőtagjai készítettek. Mielőtt az olvasó azt gondolná, hogy társaságunk hímsoviniszta, gyorsan hozzáteszem, hogy a takaróhoz szükséges foltokat két férfitársammal együtt vágtuk ki. A munka legnagyobb részét Marsha végezte. Ő vette meg az anyagot, rajzolta meg a mintákat, osztotta ki a feladatokat, jó néhány foltot saját maga készített el, és ő varrta össze valamennyit. A takaró gyönyörű lett, bár a tombola eleinte nem tűnt jó ötletnek. Marsha természetesen csalódott volt. Az utolsó napon aztán jobban fogytak a jegyek, és amikor eladtuk az ötszázadikat, Marsha sikerének éppúgy örültünk, mint a közös sikernek. Erre gondolok, amikor a tulajdonos szót említem.

A jó csoportra tehát jellemzői a kohézió, a differenciálódás és a közös elkötelezettség. Ha a kedves olvasónak mindez kissé szociológia-ízű – mások könyveiben én sem szeretem a szakmai zsargont –, próbáljuk meg hétköznapi nyelvre lefordítani. Ha az emberek közel állnak egymáshoz, tudják, mi a feladatuk, és a csoport célját illetően is egy véleményen vannak, akkor a csoport valószínűleg nyerő. Hogy egészen bizonyosak lehessünk ebben, vizsgáljuk meg, melyek a feladatmegoldó, a kapcsolatépítő és a befolyást gyakorló csoport működésének speciális feltételei! A következő fejezetben ezeket veszem sorra.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896, (1) 386 0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítótervező: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Barlow Condensed – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Kiadványainkból

Dietrich Bonhoeffer:

Közösségben

A kiváló fiatal teológus a hitleri uralom alatt illegalitásban működő Finkenwaldi Szeminárium vezetőjeként fogalmazta meg a Krisztusban hívők közösségének alapjait és jellemzőit: hogyan lehet a hatalomittassággal szemben a közösség szolgálatának kiváltságát megélni.

Francis Schaeffer:

Ismertetőjelük a szeretet

Sokat beszélünk a keresztény szeretetről, egységről, de látható-e életünkben, közösségeinkben? Átnyúlik-e felekezetek, csoportok, irányzatok határain? Tudomásul kell vennünk: ha a világ nem látja a hétköznapi, megélt szeretetet, akkor nem hiszi el, hogy Krisztust az Atya küldte.

Os Guinness: Elhívás

– Hogyan fedezzük fel és teljesítsük be Isten tervét az életünkben?

Miért vagyok itt? Mi Isten elhívása az életemben? Hogyan befolyásolja Isten elhívása a karrieremet, a jövőre vonatkozó terveimet, a sikerről alkotott elképzeléseimet? Os Guinness világsikerű könyve – most bővített kiadásban – arra keresi a választ, hogy mi dolgunk ezen a földön.

J. I. Packer: Megismerni Istent

A szerző a reformáció és a brit puritán hagyomány gazdag örökségéből merítve Isten lényegéről elmélkedik: mit jelent Isten végtelensége, örökkévalósága, változhatatlansága, mindenható, mindent tudó, mindenütt jelenvaló volta, szentsége, szeretete, hűsége, jósága, türelme, igazságossága és ítélete. Az igaz istenismeret azonban nem marad meg az elmélet szintjén, istenfélelemhez és életünk megváltozásához vezet.

Gary Chapman:

Istenre hangolva – Szeretetkapcsolatban Istennel

Gary Chapman szerint saját elsődleges szeretetnyelvünk nagyban meghatározza az Istennel való kapcsolatunkat, de könyvével segít, hogy ki tudjunk lépni komfortzónánkból, és elsődleges szeretetnyelvünkön túl más formában is megtanuljuk dicsőíteni Istent. Ez nem csak segít egészen újszerűen megtapasztalni az Úr közelségét, de így emberi kapcsolatainkban is győzedelmeskedhet a szeretet.

John Stott: Korunk égető kérdései

Az angol evangéliumi vezető, John Stott többek között olyan – ma is egyre aktuálisabb – kérdésekben vázolja fel a lehetséges keresztény magatartást, mint a világméretű járványok és háborúk, terrorizmus vagy a környezetszennyezés, új biotechnológiák, túlnépesedés, vagy éppen a nemi szerepek témája.