Versek Az anyagban lenni Gárdonyi Ágnes

2023

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Szél Ildikó

Az anyagban lenni Nem éreztem félelmet, csak undort,

mikor az anyagba beléptem.

Rossz volt.

Azóta hatalmas szemekkel nézem a lelkeket,

megszállottan keresem a miérteket.

Szeretni nem nehéz,

de könnyen elronthatod, hiszen te is keresed

a saját holnapod.

Mindegy, mi volt,

van vagy lesz,

a bölcs megy tovább.

Csak ennyit tesz.

Szalad, kocog,

sétál, bandukol,

csúszik-mászik,

épphogy araszol.

S ha fektében

cipőddel meglököd, hogy lásd, bírja még, felhörög.

Akkor. Igen, akkor,

amikor már semmit

sem tehetsz,

válik fontossá

a hit, remény, szeretet.

Időúton A léleksorban álltam, felvettem anyagruhámat.

Megnyílt az időkapu,

A világot megláttam.

Gondos és más kezek

tartottak, irányítottak.

Próbáltam megfelelni

az elvárásoknak.

A járt utat a járatlanért irányt kijelölték,

a nincs lehetőség

táblákat kihelyezték.

Útravalónak kaptam

pár mondatot,

amivel változtatni

elég nehéz dolog.

De Istent akartam látni itt, a földi világban.

Ehhez az kellett, hogy magamat megtaláljam.

Átkelni érte a repülő

démonok között, ismeretlenben keresni, a föld alatt és felhők fölött.

Az idő hátán lovagolni saját utamon,

a mindenséggel szembenézni.

Ezt akarom.

S a végén visszanézni, hogy meglássam,

rögös, de igaz volt az út, amit bejártam.

Az én madaram Tovaszállt a madaram, nem zártam kalitkába.

Etettem, itattam,

de mindhiába.

Vágyta az ismeretlent, a messzeséget,

vagy egy másik otthont, békességet.

Vigyázzon rád erdő, mező, legyen hol meghálnod.

Óvjon a teremtő,

míg az utadat járod.

S ha rájössz, hogy nálam van, amit most keresel,

nyitott ajtóm visszavár, mindig a kedvesem leszel.

Méltóság Kitettem vászonterítős asztalodra szívemet.

Nem tehettem mást,

láttam lelkedet.

Láttam azt is, nehéz lesz majd, hisz fáradt, öreg tested, beteg elméd megteszi majd, mit kell, mielőtt elmész.

Így is van most.

Nyelved helyén kígyó.

Szívekbe marsz. Nem tudsz mit tenni, maradt a harc.

Letéped a blúzt,

mert nem tudod gombolni.

Nem kérsz segítséget, jobb tombolni.

Valaki elrakta,

nem találom.

Mindig pakoltok,

ezt utálom!

Éjjel a nappal,

órák a percek.

Az odaégett leves

zsírja serceg.

Lent a fent,

kint a bent.

A múlt a jelen

kint és bent.

Bejöttek, elvágták,

elvitték, eldugták.

Mindig ott szokott lenni, De hát nincs mit tenni.

Hol a fiókos asztal?

Hisz itt volt!

Rég, még a hazámban,

ahol anyám élt.

Mondom akkor is,

ha látszólag nem hallod, a kígyók, békák mögött segítek, itt vagyok.

S hogy miért teszem?

Az emberért,

ki egyre mélyebben,

de benned él.

Ősz nálam Van-e erőd szeretni az őszt?

S hited, hogy lesz tovább?

Meglátod a barna levél kuncogását, hogy ne bánd, lesz folytatás?

Az elkorhadó fatörzs illatában az elmúlás édes ízét vajon megérzed-e?

A vándormadarak után búslakodva eszedbe jut-e visszatérésük pillanata?

Szeretem az őszt.

Nekem azt jelenti,

Az idei munkám beérett, lehet szüretelni.

Elmúlás is, a keserédes, sírj, szomorkodj, az is véges.

Az örök körforgás magával ragad, nincs kiszállás, csak áltatod magad.

Benne lenni Hívott! Jaj, persze, hogy megyek!

De mi lesz most? Milyen legyek?

Gyerek lesz belőlem, vagy szigorú anya?

Nem vagyok jó, ez a helyzet nagy para.

Magamtól félek, mert egy bizonyos ponttól elvesztem a kontrollt, s vajon mit látok akkor, kivetkőzve önmagamból?

A szép benne, hogy mit se számít.

Lehetsz szirén, ki dalával csábít.

Bolond is lehetsz, míg benne vagy, jó, rossz, minden, mi te vagy.