Paul Stanley

TÜKÖRKÉP REFLEKTORFÉNYBE ZÁRVA

A könyv eredeti címe: FACE THE MUSIC: A Life Exposed

Szerző: Paul Stanley

Az eredeti kiadó: HarperCollins Publishers, New York

A fotók a szerző a személyes gyűjteményéből származnak, kivéve a megjelölteket.

Published by arrangement with HarperOne, an imprint of HarperCollins Publishers.

Fordította és lábjegyzetekkel ellátta: Draveczki-Ury Ádám

© Hungarian translation: Draveczki-Ury Ádám, 2021

© Cser Kiadó, Budapest, 2022

© Paul Stanley, 2014

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztette: Cser Judit

Olvasószerkesztő: Gazda Boglárka

Tördelés, nyomdai előkészítés: Mahboubi Salim

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-963-278-647-6

Családomnak

TARTALOM

Prológus

I. Nem bújhatsz el, bébi, nincs menekvés

II. Az utcán keresed a betevőt

III. Voltam fent és lent, jártam mindenütt

IV. Nyomás alatt

V. Országút a bánat felé

VI. Örökké

A szerzőről

A társszerzőről

Köszönetnyilvánítás

PROLÓGUS

Adelaide, Ausztrália

2013. március 3.

Leülök a díszesen kivilágított tükör elé, és a saját szemembe nézek. Körben nagy fényerejű, színpadi stílusú villanykörték, előtte, az asztalon kicsi, fekete sminkesdoboz. Nagyjából három óra múlva színpadra lépünk, tehát kezdődik a rituálé, amely negyven éve meghatározza professzionális pályafutásomat.

Először áttörlöm az arcomat összehúzóval, hogy kitisztítsam a pórusokat. Utána a „bohócfehérért”, a vastag, krémalapú sminkfestékért nyúlok. Ujjaimat a fehér ragacsba mártom, és elkezdem felvinni az arcomra. A jobb szemem körül üresen hagyok némi helyet: ide kerül majd a csillag kontúrja.

Ez a smink valamikor maszk volt: a mögötte rejtőző kölyök addigi élete pedig magányosan és nyomorúságosan telt. Jobb fül nélkül születtem – siket is vagyok azon az oldalon –, és legmélyebben belém égett korai emlékeimben más gyerekek csúfolnak:

– Ott van Stanley, az egyfülű szörny!

Sokszor nem is ismertem ezeket a srácokat, ők azonban mind tudták, ki vagyok: a fiú, akinek csak egy csökevény van a füle helyén. Mindig meztelennek éreztem magam mások társaságában: fájdalmasan tudatában voltam, hogy folyamatosan vizslatnak. Otthon a család pedig túlságosan szét volt esve ahhoz, hogy bármilyen támogatást nyújtson.

Miután felkentem a fehéret, a kozmetikusi fésűhöz nyúlok: az a fajta, aminek fémből van a hegye. Szabad kézzel a festékbe vésem a csillag kontúrjait a jobb szemem körül. Utána fültisztító pálcikával tisztára törlöm a minta belsejét. A szám vonala mentén is eligazgatom a fehéret.

Az arcomon alakot öltő figura eredetileg védekezési mechanizmus volt, így akartam elrejteni, ki is vagyok valójában. Miután felkentem a sminket, éveken át úgy éreztem: valaki más bújik elő belőlem. A festékkel varázsütésre eltüntettem a bizonytalan, tökéletlen, kétségek és belső konfliktusok mardosta kölyköt, és előjött a másik fickó, akit azért teremtettem, hogy mindenkinek megmutassa: kedvesebben kellett volna bánniuk velem, lehettek volna a barátaim, és igenis különleges vagyok. Akit megalkottam, tudott csajozni. A KISS előtti életemből ismert embereket megdöbbentették a zenekarral aratott sikereim. Értettem is, hogy miért. Sosem tudták, mi zajlik bennem. Sosem tudták, miért vagyok olyan, amilyen, nem ismerték a vágyaimat. Elbaszott alakként, csodabogárként tekintettek rám. Vagy szörnyként.

Átsétálok a másik helyiségbe, hiszen az öltözőkhöz általában fürdőszoba is tartozik. Visszatartom a lélegzetemet, és az egész arcomat bekenem fehér púderrel. Így még fehérebb leszek, és így már izzadni is tudok koncert közben. Ilyenkor már akár meg is érinthetem a fehér réteget, nem hagy nyomot az ujjamon. Számos próbálkozás és malőr során tanultam meg, hogyan is kell pontosan csinálni ezt: eleinte előfordult, hogy szabályosan megvakultam, amikor belefolyt a szemembe a smink.

Kissrácként arról álmodoztam, hogy ha nagy leszek, maszkos bűnüldöző válik majd belőlem. Olyan akartam lenni, mint A Magányos Lovas{1}, vagy Zorro: a fazon a hegytetőn, lóháton, álarcban, ahogy a moziban és a televízióban is láttam. A magányos kölyök erre vágyott, és végül meg is valósította. Megteremtettem a saját valóságomat. Az általam megalkotott figura – a Starchild, a Csillaggyermek – kiment a színpadra, és pontosan olyan volt, mint a kedvenceim: igazi szuperhős. Szemben az igazi énemmel.

Valósággal tobzódtam benne, hogy hozzájuk hasonlóvá változhatok.

Aztán előbb-utóbb persze le kellett sétálnom a lépcsőkön. Le kellett jönnöm a színpadról. És olyankor szembe kell nézned életed minden valóságával. Miután lejöttem a deszkákról, sok éven át csak annyi járt a fejemben: és most? Akkoriban olyan volt hazamenni, mintha alászálltam volna a purgatóriumba. A rövid időszakokban, ha épp nem turnéztunk a KISS-szel, ültem a kanapén a New York-i lakásomban, és arra gondoltam: senki sem hinné el, hogy itthon rostokolok, és kurvára nincs hová mennem. A zenekarnak köszönhetően éltem, de a KISS közben meg is akadályozta, hogy kialakítsam a valódi életre jellemző kapcsolatokat. Otthon kizárólag éhséget éreztem: folyamatos hiányt, amivel senki sem törődött, és amit semmi más nem tölthetett be. Az egyik oldalról nézve mindig egyedül voltam: zárkózott és megközelíthetetlen. Közben viszont nem bírtam megmaradni egymagamban.

Ahogy telt az idő, elmosódott a kitalált karakter és a valódi ember közötti határvonal. A színpadon kívül is elkezdtem magammal hurcolni a figura egy részét. A csajoknak az a fickó kellett, és eleve mindenki azt feltételezte, hogy én vagyok az a fickó. Közben persze tudtam, hogy ez valójában nincs így. A színpadon felfüggesztheted a valóságot, de nem lehet állandóan fenntartani ezt az állapotot: nehéz volt egy teljes napon át Starchildnak lenni. Én ugyanis egy pillanatra sem hittem el, hogy ez nem szerep, hiszen tudtam az igazságot, ki is vagyok valójában.

Emellett állandóan védekező állásba helyezkedtem. Amikor a környezetemben mások tréfásan húzták egymást, bekapcsolódtam, de nem bírtam elviselni, ha én lettem a célpont. Tudtam, hogy nem árt, ha az ember tud nevetni magán, a saját rigolyáin és hiányosságain, de képtelen voltam eljutni idáig. Nem tudtam könnyen venni a dolgokat – ösztönös reakció volt ez arra, hogy gyerekként állandóan megbámultak és kigúnyoltak. Még mindig túl bizonytalan, túl gátlásos voltam. Noha én sem értettem magamat teljesen (mint ahogy körülöttem mások sem, hiszen soha nem árultam el nekik semmit a fülemről), folyamatosan fűtött a keserű múlt. A vicceimet halvány rosszindulat itatta át mások kárára.

Ha megütsz, kétszeresen kapod vissza.

Ökölbe szorított kézzel élni könnyű. De így sem fogod megszerezni, amit nem kapsz meg nyitott tenyérrel. Sajnos hosszú, hosszú ideig nem fogtam fel ezt az üzenetet. És közben végig dúlt odabent a harc: elégedetlennek, alkalmatlannak, mélységesen magányosnak éreztem magam.

Miután a púderrel rögzítettem a fehér sminket, visszamegyek az öltözőbe, ismét leülök a tükör elé, és kisöprögetem a port a szemem körüli csillagformából. Utána a bohócfehérnél kicsit viaszosabb fekete arcfesték után nyúlok, ecsettel kifestem a csillagot, majd megint átsétálok a másik helyiségbe, ahol zsírkőalapú babahintőporral rögzítem a fekete sminket. Utóbbi kevésbé áttetsző az arcom többi részét borító fehér, színházi púdernél. Az öltözőben fekete, vízálló szemceruzával kihúzom a bal szememet és szempillámat. Amíg megszárad, a tükörben nézem magam.

Életem korábbi szakaszaiban nem feltétlenül kedveltem a rám visszanéző arcot. De próbálkoztam – nem adtam fel, és megpróbáltam azzá válni, aki lenni szerettem volna. A problémát az jelentette, hogy bármivel próbálkoztam, úgy tűnt, sehogy sem érek célt. A KISS átélte a maga jó és rossz időszakait, én pedig a különböző kanyaroknál mindig rádöbbentem, hányszor tévedtem azt illetően, mi tenne boldoggá, vagy akár csak önmagammal elégedettebbé. Azt hittem, a hírnév a gyógymód. Vagy a gazdagság. Vagy ha az ember kívánatos. 1976-ra, a KISS Alive! lemez sikerének köszönhetően híresek lettünk, de rá kellett jönnöm: egy cseppet sem vagyok boldogabb, ha az emberek orra alá dörgölöm, mennyire ismert vagyok. Az 1970-es évek végére dollármilliókat kerestünk, de rá kellett jönnöm: a pénz – és a belőle vett ruhák, autók meg a gitárgyűjtemény – szintén nem tett boldoggá. Ami pedig a kívánatosságot illeti, az első albumunk megjelenésétől fogva bárhol és bármikor szexelhettem, de rájöttem: szex közben is lehetsz egyedül. Valaki egyszer azt mondta: soha nem lehetsz magányosabb, mint amikor épp a nem megfelelő emberrel fekszel le. Pontosan így van. És persze számos kellemetlenebb szenvedés létezik annál, mint amikor az ember Penthouse- és Playboy-modelleket visz ágyba, de ezek az élmények csupán átmeneti élvezetet nyújtottak. Igen, felvillanyoztak, de csak rövid időre. Megtanultam: noha mind szórakoztató, a fenti örömök egyike sem tudja betölteni az űrt, ha odabent hiányzik valami.

Amikor a KISS végül 1983-ban lemosta a sminket, csak még jobban megszálltam a Starchild-figurát – vagy még inkább, a figura szállt meg engem. Starchild arca onnantól a saját arcommá vált. Bizonyos fokig már megszabadultam az odabent lakó félénk, védekező, népszerűtlen gyerektől, de nem helyettesítettem senkivel. Olyan lettem, mint valami héj, vagy üres edény. Még mindig kerestem, kivé válhatnék, Starchild pedig – most már a látható csillag nélkül – továbbra is a maszkom maradt, hogy kapcsolatot teremtsek általa a világgal. De még mindig úgy találtam – vagy legalábbis azt hittem –, hogy egyszerűbb az embereket két lépésnyi távolságban tartani, mint bensőségesen állni hozzájuk. Pedig ha kényelmesen akarod érezni magad mások társaságában, először magaddal kell egyenesbe jönnöd. De én még mindig nem jutottam el idáig. Így hát az életem sem alakult megfelelően. Hol a család? Hol vannak a barátok? Hová mehetek haza?

Egyszerűen nem menekülhettem el a legalapvetőbb igazság elől: még mindig nem éreztem jól magam a bőrömben. És ha elmenekülni nem tudsz, akkor vagy elkábítod magad, vagy megjavítod a dolgokat. Ennyire egyszerű. Márpedig én mindig a sminkem segítségével javítottam magamon, nem nyúltam zsibbasztókhoz. Még életem legfájdalmasabb szakaszaiban sem, amikor a zenekarom szétesni látszott, és a körülöttem lévők elhullottak menet közben a drogok miatt. Vagy amikor kétségbeesve, kétrét görnyedve fetrengtem a padlón az első válásom után. Mindig felülírta a többi ingert a tudat, hogy vigyáznom kell magamra. Mindig bennem volt a késztetés, hogy haladjak előre.

Sokaknak egy halálközeli élmény a fordulópont: ezután változtatnak az életükön. Ha átlapozol egy stócnyi rock’n’roll-emlékiratot, akár azt is hihetnéd: minden zenésznek kötelező egyszer kis híján átköltözni a túlvilágra, és ennek aztán meghatározó mérföldkővé válni az illető életében.

Én viszont sosem próbáltam megölni magam. És mivel igazából sosem ittam vagy drogoztam, nem fordult elő, hogy újraélesztés után tértem magamhoz a kórházban, és rákényszerültem a számvetésre. Néhány alkalommal még így is meglegyintett a halál szele, és ezekben a pillanatokban mindig elmélkedésre késztetett a helyzet komolysága. De hogy őszinte legyek, egyik ilyen halálközeli élmény sem gyakorolt rám olyan erőteljes hatást, mint egy másik, ami talán nem tűnik ennyire rock’n’rollosnak. Az én revelációm nem akkor következett be, amikor bedugtam a fegyver csövét a számba, vagy épp rákapcsoltak a defibrillátorra – hanem egy Broadway-musical díszletei között.

1999-ben megkaptam a főszerepet Andrew Lloyd Webber Az operaház fantomja című darabjának torontói előadásában. A címszereplő egy zeneszerző, aki maszkot visel, hogy így leplezze szörnyen torz arcvonásait. Ezt a karaktert alakította a fül nélkül született kissrác, Stanley, a szörny, aki egész életében zenélt, és közben sminkkel takarta el a képét. Az egyik jelenet különösen megérintett. A Fantom egyszerre fest veszélyesen és elegánsan a csuklyában és a maszkban. Mielőtt elrabolná szerelmét, Christine-t, hogy a búvóhelyére vigye, közel hajol hozzá, és lehúzza az álarcát, felfedve ezzel szörnyű ábrázatát. Mélyen megfogott, ahogy áll ott lényét lemeztelenítve, és amint megérinti őt a lány ebben az intim pillanatban.

Miközben a Fantomot alakítottam, egy nap levelem érkezett a színházba. „Ön láthatóan úgy azonosult a szereppel, ahogy még nem láttam más színészektől” – írta egy hölgy. Kiderült, hogy az AboutFace nevű szervezetnél dolgozik, amely sérült arcú gyerekeknek segít. „Érdekelné esetleg, hogy részt vegyen a tevékenységünkben?” – kérdezte a levélben.

Hűha. Ez vajon honnan jött neki?

Sosem beszéltem a fülemről. Amint tinédzserkoromban meg tudtam növeszteni a hajamat, egyszerűen elrejtettem, és a siketségemet sem hoztam szóba sehol. Megtartottam ezt az egészet a magam titkának: túl személyes és túl fájdalmas volt. Akkor és ott mégis úgy döntöttem: felhívom a nőt. Fogalmam sem volt, mire számítsak. Valójában azt sem tudtam, mit mondjak neki. De amikor beszéltünk, végül megnyíltam, és jó érzés volt. Nem sokkal később pedig elkezdtem dolgozni az AboutFace-nek. Gyerekeknek és a szüleiknek meséltem a születési rendellenességemről, a tapasztalataimról, és persze meghallgattam az ő történeteiket is. Mindez bámulatos hatást gyakorolt rám.

Felszabadítónak bizonyult mesélni a korábban féltve őrzött titokról, amely egész életemben fájt. Az igazság szabaddá tett – az igazság és Az operaház fantomja. Feltettem a Fantom maszkját, hogy felfedjem a saját arcomat. 2000-ben én lettem az AboutFace szóvivője. Segítettem másoknak, és úgy találtam, ez a saját gyógyulásomat is segíti. Soha azelőtt nem tapasztalt nyugalom költözött az életembe. Régebben külső tényezőktől vártam, hogy majd kihúznak a mélységből, miközben mindvégig belül rejlett a probléma.

Nem foghatod meg más kezét, ha a sajátodat ökölbe szorítod.

Nem láthatod meg a szépséget a környezetedben, ha magadban sem látod.

Nem tudsz értékelni másokat, ha a saját nyomorúságodba mélyedsz.

Rájöttem: nem azok a gyenge emberek, akik kimutatják érzelmeiket, hanem akik elrejtik azokat. Újra meg kellett fogalmaznom, mit jelent erősnek lenni. Igen, az „igazi férfi” erős: elég erős, hogy sírjon, hogy kedves és együttérző legyen, hogy másokat helyezzen maga elé. Elég erős, hogy féljen, és még mindig keresse a saját úját. Elég erős, hogy megbocsásson, és elég erős, hogy bocsánatot kérjen.

Minél inkább tisztába jöttem önmagammal, annál többet tudtam adni másoknak is. És minél többet adtam magamból másoknak, egyre többet és többet találtam, amiből még adni tudtam.

Átalakulásom után nem sokkal megismertem egy okos, magabiztos gyakorló ügyvédet, Erin Suttont. Az első pillanattól fogva teljesen nyíltan és őszintén álltunk egymáshoz, minden drámázás nélkül. Megértő volt, gondoskodó, ösztönző, de mindenekfelett következetes és magabiztos.

Soha azelőtt nem találkoztam hozzá foghatóval. Nem ugrottunk gondolkodás nélkül fejest a kapcsolatba, de néhány év után mindketten ráébredtünk: nem tudjuk elképzelni az életet egymás nélkül.

– Soha nem reménykedtem ebben, mert nem is tudtam, hogy egyáltalán létezik – mondtam neki.

Ezt az életet kerestem.

Ez a végcél.

Ilyen érzés… teljesnek lenni.

Azelőtt állandóan kerestem valamit. Folyamatosan bennem volt a késztetés, mi mindent kell megszereznem, hogy végre eljussak idáig. Nem kizárólag kézzel fogható javakról beszélek, hanem arról, kinek kell lennem mindehhez. Az első célkitűzésem az volt, hogy rocksztár legyek, aztán valami teljesen más kerekedett ki belőle a végén.

Valójában erről szól ez a könyv, és ezért akarom, hogy egyszer majd a négy gyerekem is elolvassa. Még annak ellenére is, hogy hosszú, fáradságos utat jártam be, amely néha elég vad állomások között kanyargott az évek során. Szeretném, ha megértenék, milyen életem volt, méghozzá kozmetikázatlanul. És szeretném, ha megértenék: valóban csak rajtunk múlik, hogy csodás életet tudunk-e teremteni saját magunknak. Lehet, hogy nem lesz könnyű, és talán tovább is tart majd, mint gondolnád. De lehetséges. Bárkinek.

Összeszedem a gondolataimat, és ismét a tükörbe nézek. Ismerős, fehér arc mered vissza rám, szeme körül a fekete csillaggal. Már nincs más dolgom, mint ráfújni a hajamra egy-két flakon lakkot, és irányba állítani a mennyezet felé. És persze felkenni a piros rúzst. Manapság már nehezen hagyom abba a mosolygást, amikor ezt a sminket viselem. Fülig ér a szám, mert boldog vagyok, hogy együtt ünnepelhetek Starchilddal: ma már ő is inkább kedves, régi barát, mintsem alteregó, aki mögé elbújhatok.

Odakint negyvenötezer ember vár. Magam elé képzelem, amint birtokba vesszük a színpadot. A legjobbat akarjátok, a legjobbat kapjátok: a világ legforróbb zenekara… Beszámolok a Detroit Rock Cityhez, és már kezdjük is: Gene Simmonsszal és Tommy Thayerrel egy tizenkét méter magasról belógatott emelvényen ereszkedünk le a színpadra, ahogy lehullik a hatalmas fekete függöny, Eric Singer pedig alattunk püföli a dobokat. Tűzijáték! Lángok! Szinte fizikai erővel vág mellbe, amikor először eláll a tömeg lélegzete. Ha kilépek a színpadra, imádok körbenézni: az emberek valóságos eksztázisban ugrálnak, sikoltoznak, táncolnak, csókolóznak, ünnepelnek. Sütkérezem benne. Olyan, mint valami törzsi gyűlés. A KISS igazi tradícióvá érett: rituálé, amely generációról generációra száll. Csodálatos adomány, hogy ezen a szinten teremthetek kapcsolatot másokkal, és hogy évtizedekkel a kezdetek után is ennyien jönnek össze a kedvünkért. Ők is ott vannak, és mi is ott vagyunk, mindnyájan együtt. Az egész koncertet végigmosolygom.

És az a legjobb, hogy akkor is az arcomon marad a mosoly, amikor lesétálok a színpadról, és visszatérek a saját életem valóságába.

Egyes emberek nem akarnak hazamenni. Soha. Volt idő, amikor én sem akartam. De ma már imádok. Mert valamikor, a hosszú út során végre rájöttem, hogyan kell otthont teremteni: igazi otthont, ahová a szíved is hazatér.

{1} The Lone Ranger, 1933-ban megalkotott ikonikus amerikai figura, rádiójátéktól kezdve képregényen és tévésorozaton át szó szerint minden formátumban szerepelt az évtizedek során.