Eishan Zovlondokhni Misses

PLÜSS MACI ÉS TÜNEMÉNYES MACI
A MÉZERDŐBEN

Copyright ©Eishan Zovlondokhni Misses, 2026

Minden jog fenntartva!

Kiadta a Publio Kiadó Kft. ,

9178 Hédervár, Kont István utca 2.

publio. hu

ISBN: 978-615-103-539-9

Szöveg © Eishan Zovlondokhni Misses, 2026

Plüss Maci és Tüneményes Maci
a Mézerdőben

Minden gyermeknek,

aki még hisz a csodákban.

És minden felnőttnek,

aki titokban reméli,

hogy egyszer újra hinni tud majd.

És annak, akitől megtanultam,

hogy az otthon nem házat jelent,

hanem egy másik szívet.

Írta: Eishan Zovlondokhni Misses

1. fejezet
A tisztás, ahol minden elkezdődött

Volt egyszer, hol nem volt, volt egyszer egy erdő, amit úgy hívtak: Mézerdő.

Nem azért, mert a fákon mézesüvegek nőttek, hanem mert az erdőnek mindig olyan édes, megnyugtató illata volt, mint egy frissen sütött mézeskalácsnak.

Mézerdő közepén volt egy különleges tisztás. A virágok itt mindig egy picit magasabbra nőttek, a fű mindig egy picit puhább volt, és a levegő mindig egy picit csillogott. Ezen a tisztáson lakott két plüssmackó: Plüss Maci, a barna, ölelgetnivaló mackó, aki néha kicsit félénk volt, de a szíve olyan nagy volt, hogy alig fért bele a mellkasába, és Tüneményes Maci, a világ legragyogóbb szemű, legmosolygósabb macija, akinek a nevetése olyan volt, mint amikor a csillagok egyszerre kacsintanak.

Egyik este, amikor a nap már elbújt a domb mögött, a két maci a fűben hevert hanyatt fekve, és nézték az eget.

– Nézd, az ott olyan, mint egy maci! – mutatott Tüneményes Maci az egyik felhőre.

– Az meg ott olyan, mint egy nagy palacsinta – morfondírozott Plüss Maci komolyan.

Tüneményes Maci kuncogott.

– Te mindig palacsintát látsz.

– Nem igaz! – tiltakozott Plüss Maci. – Tegnap is láttam… Egy gombócot.

Aztán hirtelen egy fényes csík suhant végig az égen.

– Hullócsillag! – kiáltotta Tüneményes Maci. – Kívánjunk valamit!

Plüss Maci komolyan elgondolkodott. „Mit is kívánhatnék? Hát… Talán azt, hogy sose legyek egyedül. Hogy mindig legyen, aki mellém bújik.”

Tüneményes Maci is lehunyta a szemét, és azt kívánta: „Bárhol is legyek, mindig legyen egy hely, ami otthonos. És jó lenne, ha ez a hely egy bizonyos barna mackó karja lenne.”

A hullócsillag eltűnt, az ég elsötétedett, és a két maci úgy érezte, mintha valami nagyon picit megváltozott volna. Akkor még nem tudták, mennyire.

2. fejezet
Csillagmanó üzenete

Aznap éjszaka Tüneményes Maci valami furcsa dologra ébredt. Mintha valaki puhán megbökte volna az orrát.

– Hé, édes kis maci! – suttogta egy vékonyka hang.

Tüneményes Maci kinyitotta a szemét. A sötét tisztás fölött apró, fénylő pont lebegett. Nem volt nagyobb egy dióhéjnál, de olyan fényes volt, hogy bevilágította a fűszálakat.

– Jé… Egy csillag? – pislogott.

– Nem egészen – nevetett a fénylő lény. – Én Csillagmanó vagyok. Azért jöttem, mert ma este két nagyon fontos kívánságot hallottam innen.

Plüss Maci is feltápászkodott a fűből, a szemébe még ragadt egy kis álom.

– Öhm… Jó estét – motyogta.

Csillagmanó lelibbent közéjük, és leült egy fűszál tetejére.

– Te azt kívántad – bökött óvatosan Plüss Maci felé –, hogy sose legyél egyedül. Te pedig – fordult Tüneményes Maci felé – azt, hogy bárhol is legyél, legyen egy hely, ami az otthonod lehet, és az egy barna mackó karja legyen.

Tüneményes Maci elpirult.

– Te… Ezt mind hallottad?

– A csillagok mindent meghallanak – kacsintott a manó. – És néha válaszolnak is.

Elővett a kabátjából két apró, szikrázó csillagdarabot.

– Ez legyen a tiétek. Ha bármikor féltek, szomorúak vagytok vagy magányosnak érzitek magatokat, csak szorítsátok a mellkasotokhoz. Emlékeztetni fog arra, hogy van valaki, akihez tartoztok.

Plüss Maci és Tüneményes Maci egyszerre nyújtották a mancsukat.

– Köszönjük – suttogták.

Csillagmanó felállt.

– A többit rátok bízom. A szeretethez nem kell varázspálca, legfeljebb egy kis bátorság.

Azzal elröppent, fénye lassan beleolvadt az ég csillagai közé. A két maci egymásra nézett. Nem volt szükség szavakra. Minden benne volt abban, ahogy szorosan egymás mellé húzódtak, és megfogták egymás mancsát.

3. fejezet
A mézpalacsinta-kísérlet

Másnap reggel Tüneményes Maci arra ébredt, hogy valaki nagyon ügyetlenül lopakodik a konyhában. Halk csörömpölés, egy „jajj!”, majd egy „semmi baj!” hallatszott.

Óvatosan kikukucskált a szobából.

Plüss Maci állt a konyha közepén. A bundáján liszt, a mancsán méz, a padlón tojáscsík, az asztalon valami, ami talán tészta akart lenni.

– Mit csinálsz? – kérdezte Tüneményes Maci nevetve.

– Hősies kísérletet – jelentette ki komolyan Plüss Maci. – Mézpalacsintát sütök. Neked. Csak… A palacsinta még nem tud róla, hogy együtt kellene velem működnie.

Tüneményes Maci közelebb lépett és megsimogatta a vállát.

– Segíthetek? – kérdezte.

– Csak ha utána is azt mondod, hogy szeretsz – nézett rá komolyan Plüss Maci.

– Akkor is – vigyorgott Tüneményes Maci.

Együtt újrakezdték. Már nem volt gond, ha a lisztből kicsit több került mellé, ha a méz egy cseppje a padlóra csöppent, vagy ha az első palacsinta úgy nézett ki, mint egy gyűrött felhő. Közben nevettek, kóstolgattak, beszélgettek.

– Szerinted lehet túl sok mézet tenni valamibe? – kérdezte Plüss Maci.

– Ha fontos embernek adod, nem. Akkor inkább túl kevés – válaszolta Tüneményes Maci.

Végül leültek az asztalhoz. A palacsinták nem voltak tökéletesek, mindegyik más formát vett fel.

– Nézd, ez itt szív alakú! – lelkendezett Tüneményes Maci.

– Akkor ez a te tányérodra megy – mondta Plüss Maci, és elé tolta.

Az első falat után Tüneményes Maci lehunyta a szemét.

– Ez életem legfinomabb palacsintája!

– Biztos? – aggódott Plüss Maci. – Nem túl vastag? Nem túl híg? Nem túl…

– Nem! – vágott közbe Tüneményes Maci. – Pont jó. Mert te csináltad.

Plüss Maci mosolya akkora lett, hogy szinte beragyogta a szobát.

4. fejezet
A nagy mézerdei piknik

Egy hét múlva Tüneményes Maci úgy döntött, hogy egy különleges napot töltenek el együtt.

– Piknikezni akarok! – jelentette ki. – Igazi pléddel, kosárral, virágos tisztással.

– És mézpalacsintával? – kérdezte Plüss Maci reménykedve.

– Természetesen – bólintott Tüneményes Maci.

Összecsomagoltak mindent: egy takarót, néhány palacsintát, erdei bogyókat, egy kis üveg mézet és két bögre kakaót termoszban. Alig tudták lecsukni a kosarat.

– Szerinted nem sok ez? – kérdezte Tüneményes Maci.

– A pikniken nincs olyan, hogy túl sok – felelt Plüss Maci bölcsen.

Kézen-mancson fogva indultak el. Az erdő most különösen szép volt: a levelek között átszűrődött a fény, a madarak olyan csodálatosan énekeltek, mintha csak a mackóknak szólt volna az énekük.

Találtak egy dombot, ahonnan rá lehetett látni az egész tisztásra. Ide terítették le a takarót. A kosár kinyílt, és finom illat szállt a levegőben.

– Ez valami csoda – sóhajtotta Tüneményes Maci.

Ettek, nevettek, nézték a felhőket, hallgatták a szelet.

– Nézd, az ott olyan, mint két összeölelkező maci – bökött az égre Plüss Maci.

– Akkor azok mi vagyunk – mosolygott Tüneményes Maci.

Egy idő után Plüss Maci előhúzott valamit a kosár mélyéről.

– Van még valami – kezdte félénken.

Két pici, faragott fadarabot tartott a kezében. Az egyikbe P betűt, a másikba T betűt karcolt.

– Ha összerakjuk, egy szív lesz – motyogta. – Mint mi.

Tüneményes Maci szeme megtelt könnyel, de nem a szomorúságtól. Halkan odasúgta:

– Akkor ezt soha nem engedem el!

Valóban, attól a naptól kezdve mindig velük volt. Néha a zsebükben, néha a párnájuk mellett, néha a kezükben – de mindig közel.

5. fejezet
A bújócskabajnokság

A következő napok egyre vidámabban teltek. Egy délután Tüneményes Maci bejelentette:

– Ma bújócskabajnokságot rendezünk!

– Kik indulnak rajta? – kérdezte Plüss Maci.

– Hát mi meg a barátaink! – válaszolta, és már hívta is a plüssnyuszit, a plüssrókát, a plüsssünit és a plüsspandát.

A szabály egyszerű volt: mindenki elbújik, valaki számol, aztán keres.

Elsőnek Tüneményes Maci bújt el. Befutott a virágok közé, lekucorodott egy bokor alá, és próbált csöndben maradni. De a nevetése majdnem kibuggyant.

– Egy… Kettő… Tííííz! Megyek! – kiáltotta Plüss Maci.

Elindult. Benézett az odúba: ott a mókus rágcsált egy mogyorót. Megkerülte a nagy fát: semmi. Aztán…

Halk kuncogás.

– Aha – mosolygott. – Valaki nem bírja ki nevetés nélkül.

Odalopakodott a bokorhoz, széthúzta a leveleket, és ott lapult Tüneményes Maci kipirult pofival, csillogó szemmel.

– Megvagy! – kacagott Plüss Maci.

Most ő bújt el. Komolyan, nagyon ügyesen. Egy fa mögött guggolt, a fülei kicsit kilógtak, de szerinte láthatatlan volt.

– Hol lehet az én nagy Plüss Macim? – színészkedett Tüneményes Maci.

Elment mellette, úgy tett, mintha nem vette volna észre, aztán hirtelen visszafordult.

– Itt! – kiáltotta, és egy hatalmas öleléssel rávetette magát.

Estére minden plüss nagyon elfáradt, de a nevetés még ott maradt a fák között. Csillagmanó is megjelent egy pillanatra, és apró fénymedálokat nyújtott át a résztvevőknek.

– Itt mindenki győztes – mondta. – Aki játszik és nevet, az már nyert.

6. fejezet
Amikor elbújt a napocska

Egy reggel szürke fény szűrődött be az ablakon. A napocska ma nem olyan vidáman szaladt az égre, mint máskor. Vastag felhők takarták el, az eső pedig puhán kopogott a faleveleken.

– Esik… – sóhajtotta Tüneményes Maci. – Pedig azt hittem, ma is tisz-
tásozunk.

– Akkor ma benti kalandnap lesz – döntötte el Plüss Maci. – A kaland nem csak odakint lakik.

Fogták a takarókat, párnákat, és a nappali közepén hatalmas macierődöt építettek. A székekre takaró került, a párnákból fal lett, és bent olyan félhomály, mintha egy titkos barlangban lennének.

– Ez csodás! – lelkendezett Tüneményes Maci. – Itt fogunk lakni?

– Ma biztosan – bólintott Plüss Maci.

Bementek az erődbe, vittek be könyveket, rajzeszközöket, egy kis rágcsálnivalót. Kint esett, bent viszont meleg volt és biztonságos.

Délutánra forró kakaót készítettek, és az erődben kuporogva kortyolgatták.

– Azt hiszem – gondolkodott hangosan Tüneményes Maci –, nem is baj, ha néha esik. Így legalább van időnk ilyeneket építeni.

– És ilyen közel bújni – tette hozzá Plüss Maci.

Este, amikor az eső elállt, a felhők kicsit szétnyíltak, és a napocska még gyorsan kikukkantott, mielőtt lenyugodott volna. Mintha csak azt mondta volna: „Szép nap volt ma, macik. Jól megoldottátok nélkülem is.”

7. fejezet
Mézhegy titka

Az öreg bagoly sokat mesélt a maciknak. Egyik este arról szólt a meséje, hogy messze, a Mézerdőn túl létezik egy hely, amit Mézhegynek hívnak. A hegy oldalán méz csordogál, és annak, aki megkóstolja, mosoly költözik a szívébe.

– Oda egyszer el kell mennünk – határozta el Tüneményes Maci.

– Akkor ma tervezünk, holnap indulunk – jelentette ki Plüss Maci.

Másnap kis hátizsákba tettek némi ételt, vizet és természetesen egy kis üres üvegcsét. Elindultak a sűrű erdő felé. A fák egyre magasabbak lettek, a madarak hangja egyre mélyebb, a levegő illata egyre édesebb.

Hosszú gyaloglás után megpillantottak egy hegyet, amelynek oldalán aranyszínű cseppek fénylettek.

– Ez az! – lelkendezett Tüneményes Maci. – Mézhegy!

Közelebb mentek. Valóban méz csordogált a kőfalak repedéseiből. Óvatosan megkóstolták.

– Ez… – kezdte Plüss Maci.

– …mintha a boldogság íze lenne – fejezte be Tüneményes Maci.

Meg akarták tölteni az üvegcsét, de csak félig merítették meg.

– Miért nem töltjük tele? – kérdezte Tüneményes Maci.

– Mert másnak is hagynunk kell – válaszolta Plüss Maci. – A kincsek attól lesznek igazán értékesek, ha megosztjuk őket.

Hazafelé fáradtan, de mosolyogva lépkedtek. Az üvegcsében a méz lassan ringott, minden cseppje egy-egy emlék volt.

8. fejezet
Az Álompárna hegye

Tüneményes Maci az utóbbi időkben különös éjszakákat élt át. Néha nem emlékezett az álmaira, csak azt érezte, mintha nagyon messzire járt volna, és reggelre elfáradt.

– Talán az álmaid eltévedtek – mondta Csillagmanó, amikor egy este meglátogatta őket. – Van egy hely, az Álompárna hegye, ahol néha megakadnak az álmok.

– Meg tudjuk keresni? – kérdezte Plüss Maci.

– Ha együtt mentek, igen – bólintott a manó.

Elindultak. A hegy nem kőből volt, hanem ezer és ezer összetorlódott párna emelkedett egymás tetején. Minden lépésnél puhán belesüppedt a lábuk, mintha maga a hegy is aludt volna.

A hegy tetején egy halványan világító gömb lebegett. Tüneményes Maci közelebb lépett.

– Ez olyan… Ismerős – suttogta.

– Ez lehet az egyik álmod – mondta halkan Plüss Maci.

Óvatosan a mancsába vette a gömböt, és a mellkasához szorította. A fény egy pillanatra még erősebben felragyogott, aztán lassan belesimult Tüneményes Maci szívébe.

Aznap este, amikor lefeküdtek, Tüneményes Maci békés mosollyal az arcán aludt el. Nem is az volt fontos, hogy pontosan mire emlékszik majd reggel, hanem az, hogy a szíve újra nyugodtan dobogott.

9. fejezet
A macilak születése

Egy nap Tüneményes Maci elgondolkodva nézett körbe a tisztáson.

– Jó itt a fűben, jó a nagy fa alatt, jó a konyhában… De mi volna, ha lenne egy igazi közös otthonunk?

– Egy macilak! – csillant fel Plüss Maci szeme.

Neki is fogtak az építkezésnek. Vastag ágakból vázat építettek, levelekből és gallyakból tetőt, mohából, szénából puha fekhelyet. Az ajtó fölé Plüss Maci felakasztotta a fából készül kis szívet.

– Ez lesz a mi házunk – mondta Tüneményes Maci. – De igazából…

– …mi vagyunk egymás otthona – fejezte be Plüss Maci.

Aznap este először aludtak a macilakban. Odakint a szél halkan dalolt, az ágak finoman zörögtek, de bent meleg volt, biztonságos, és a két szív egy ritmusra vert.

10. fejezet
A két szív ünnepe

Eltelt egy év azóta, hogy Csillagmanó először meglátogatta őket. A macik úgy döntöttek, ezt különlegessé teszik a napot.

– Legyen ma a két szív ünnepe – javasolta Tüneményes Maci.

Meghívták az összes plüssbarátot. Mézpalacsintát sütöttek, pikniket rendeztek, bújócskát játszottak, és este a tisztáson egy nagy kört alkotva ültek le.

– Miért hívják a két szív ünnepének? – kérdezte a plüssnyuszi.

– Mert minden innen indult – mosolygott Tüneményes Maci. – Két szív találkozott, és azóta mindenkinek jut egy kis szeretet.

– A szeretet olyan, mint a méz – tette hozzá Plüss Maci. – Nem fogy el attól, ha adunk belőle. Csak édesebb lesz tőle az egész világ.

Az ég lassan besötétedett, a csillagok felragyogtak, a legfényesebb csillag pedig kicsit lejjebb hajolt, mintha közelebb akarna jönni.

– Nézd csak! – mutatott fel Csillagmanó, aki szintén megérkezett. – Az ott a ti csillagotok. Azóta ragyog, hogy először kívántatok.

A macik összebújtak. A szívük csendesen, de magabiztosan dobogott.

A Mézerdő azon az éjszakán úgy aludt el, hogy tudta: bármi is történjen, lesz ott két kis plüssszív, akik emlékeztetik: az otthon nem egy hely… Hanem egy másik szív.

11. fejezet
A macihíd, ami csak akkor látszott, ha szerettek

Egyszer régen Mézerdő közepén állt egy híd. Csakhogy ezt a hidat senki sem látta. Nem volt kőből, sem fából – csak akkor jelent meg, ha két szív egyszerre hitt benne. Aki egyedül ment oda, semmit sem talált, csak csendet és faleveleket.

Egy este Plüss Maci és Tüneményes Maci az erdőben sétáltak. Nem is keresték a hidat, csak lehasaltak a fűbe és hallgatták az erdőt. Nem beszéltek, csak érezték, hogy jó ott lenni együtt. A szíveik csendesen összesimultak, és ekkor megtörtént a csoda: a föld alatt halvány derengés jelent meg. A fény lassan alakot öltött, és híd lett belőle.

A két maci csodálkozva nézett egymásra.

– Te is látod?

– Igen… Most már látom.

Megfogták egymás kezét és ráléptek. A híd alatt nem folyó volt, hanem fény. Odalent ezer kis emlék virágzott: első ölelés, első nevetés, első félszeg szó, első csend, amit már nem kellett magyarázni.

Amikor átértek, azt látták, hogy a híd eltűnik mögöttük. Plüss Maci szólalt meg először.

– Nem baj. A hídnak nem kell örökké láthatónak lennie. Elég, ha tudjuk: holnap is átmehetünk rajta. Ha együtt jövünk.

Tüneményes Maci akkor értette meg: a kapcsolat nem az, ami látszik… Hanem az, amit csak ketten éreznek.

12. fejezet
A Plüss Kávézó és az árnyékvendég

A Mézerdőben új épület nőtt ki a földből: a Plüss Kávézó. Az ajtó fölött egy fából faragott szív lógott, rajta az írás: „Belépni csak szívvel lehet.”

Az első nap csak Plüss Maci és Tüneményes Maci ült bent. A második napon érkezett egy mókus is, a harmadikon egy róka, a negyediken egy őz. A kávézó lassan megtelt jókedvvel.

Egy nap különös vendég érkezett. Árnyék volt. Nem állat, nem ember… Csak fekete folt a padlón. Mindenki megijedt tőle, csak Tüneményes Maci nem.

– Szerintem valakié ez az árnyék. Lehet, hogy szomorú? – mondta.

Plüss Maci bólintott, és két kakaót tett le az asztalra – egy frisset és egy langyosabbat. Az árnyék nekidőlt az egyiknek. Nem ivott bele, csak megpihent mellette, mintha régóta várt volna arra, hogy valaki helyet adjon neki.

Tüneményes Maci nem szavalt neki szép szavakat. Nem kérdezte, mi a baj. Csak mellette maradt. Csendben. Ettől az árnyék lassan szemekké változott. Aztán szívdobogássá. Aztán… Vendéggé.

Aznap este Tüneményes Maci ezt mondta:

– Soha nem féltem attól, aki árnyékot hoz. Mert ha árnyék van, akkor valahol fény is van.

13. fejezet
A napocska, aki elköltözött
egy takaró alá

Ezen a reggelen valami nem volt rendben. Mézerdő szürkévé vált, és a nap nem bújt elő. Tüneményes Maci rosszul aludt, korán felkelt és érezte: ma nehéz lesz. Nem tudta, miért. Csak érezte.

Plüss Maci hallotta a halk neszt. Nem kérdezett semmit. Fogott két takarót, két bögre kakaót, és meggyújtott egy mécsest.

– Ma pihen az erdő. Mi is pihenünk vele – mondta.

Közösen befészkelték magukat a macierődbe. Nem kellett szó. Plüss Maci megsimogatta Tüneményes Maci kezét. A csend lassan felolvadt. Az egyik pillanatban Tüneményes Maci elsírta magát – halkan, szégyellve. Plüss Maci közelebb bújt:

– A könny nem baj. Néha mindenki sír.

Aznap este, ahogy elaludtak, picit arrébb húzták a takarót… És ott volt alatta a nap. Pici volt, mint egy gyertyaláng, mégis érezni lehetett: él. És vissza fog jönni holnap. Mert a nap néha azért bújik el, hogy legyen időnk pihenni.

Másnap reggel pedig újra kisütött.

14. fejezet
A varázskulcs, ami csak akkor működött, ha szívből szóltak

Egyszer Plüss Maci talált egy kulcsot. Pici volt, acélból készült, és rejtélyes vonalak futottak rajta. „Ez valami fontos lesz” – gondolta. De hiába kereste a zárat, sehol nem talált hozzá semmit.

Napokig próbálkozott. Semmi.

Tüneményes Maci csöndesen nézte. Aztán egyszer csak megszólalt:

– Talán nem ház nyílik vele… Hanem te.

Aznap este lefekvés előtt Plüss Maci kíváncsiságból magához vette a kulcsot és halkan ennyit mondott:

– Ma félek egy kicsit.

A kulcs megvillant. Mintha megértette volna, hogy végre igazi szó hangzott el.

Tüneményes Maci mellé ült és odasuttogta:

– Én is. De nem kell valamitől félni, ha valakivel együtt félhetünk tőle.

Ekkor a kulcs kinyitott valamit: nem ajtót, nem ládát… Bátorságot.

Mert a legnagyobb varázslat nem az, ha nincs félelem, hanem az, ha kimondható, és meghallják.

15. fejezet
A Néma Maci és a kérdező takaró

Egy este Tüneményes Maci nem tudott mit mondani. Sosem volt ilyen. Ő volt az, aki minden szót kitalált, minden érzést megfogalmazott. De aznap egyszerűen üres volt. Nem volt kedve semmihez. Plüss Maci látta rajta.

– Mesélj: mi bánt? – kérdezte.

– Nem tudom – felelte Tüneményes Maci. – Csak érzem, hogy valami feszít… Szavak nélkül.

Plüss Maci akkor fogott egy takarót, és rávarrt három szót: „Elmondhatod. Elhallgathatod. Szeretve vagy.”

A takarót ráterítette Tüneményes Macira, és nem faggatta tovább. Csak jelen volt. A csend megtelt biztonsággal, amíg egyikőjük sem erőltetett semmit.

Néhány perc után Tüneményes Maci végül nagyon halkan ezt kérdezte:

– Ma csak annyit szeretnék tudni, hogy velem maradsz-e így is.

Plüss Maci megszorította a kezét:

– Írok neked egy új takarót. Olyat, amire ez lesz varrva: „Nem kell mindig beszélni. Néha csak lenni is elég.”

Akkor történt valami különös. A csend már nem volt nehéz.

16. fejezet
A Könnyek Kertje

Volt egy titkos hely Mézerdőben, ahová csak akkor lehetett belépni, ha valaki sírt. Lehetett örömkönny, szomorúság vagy megkönnyebbülés – mindegy volt, befogadták. Ez volt a Könnyek Kertje.

Véletlenül találtak rá. Egy esős napon Tüneményes Maci elfáradt – megállt, és csak ennyit mondott:

– Még mindig bennem van valami… Ami nem fér belém.

Plüss Maci nem tudta megoldani. Csak átölelte, és együtt sétáltak tovább. Ekkor halkan kinyílt előttük egy tisztás, ahol csillogott a harmat, de nem esett az eső. A vízcseppek apró gyöngyökként csillogtak a fűszálakon, mintha a föld vigyázna rájuk.

– Ez lenne a könnyeink helye? – kérdezte Tüneményes Maci.

– Inkább azt mondanám – felelte Plüss Maci –, hogy ez a gyógyulás kertje.

Ott voltak egy darabig, nem szóltak. Mire elindultak, valami belül fellélegzett. Nem múlt el minden, de két dolog kiderült: együtt könnyebb.

Ahol könnyek vannak, ott mindig van élet is.

17. fejezet
A két szív tükörszobája

Mézerdő közepén állt egy ház. Üresnek tűnt, ám belül varázstükrök voltak. Nem mutatták a testet, csak a lelket. A macik félve léptek be, mert nem tudták, mit látnak majd. De együtt mentek, hiszen ez volt a szabály.

Tüneményes Maci a saját tükre előtt megijedt: törékenynek látta magát. Félelmek, vágyak, bizonytalanságok… Minden ott volt.

Plüss Maci mellé állt, és megtörtént a varázs: amikor ketten nézték ugyanazt a tükröt, a törések helyén fény jelent meg.

A tükör hangja így szólt:

– Ha valaki melletted áll, miközben magadat nézed, akkor már nem félsz önmagadtól.

A macik nem lettek tökéletesek, de erősebbé váltak, mert meglátták: aki elfogadja magában a törést, annak a szeretet egyszer fény lesz.

18. fejezet
Utazás Szívbolygóra

A következő mesében a macik messzire jutottak: a Szívbolygóra, amely csak éjjel volt látható. Nem volt térkép, csak egy érzés, ami vezette őket: az otthon érzése.

Amikor megérkeztek, a bolygó felszínén apró kis fényeket láttak.

– Ezek mik? – kérdezte Tüneményes Maci.

– Ezek azok a pillanatok, amikor egymás mellett döntöttünk – felelt Plüss Maci. – Mindegyik egy választás. És aki választ, annak lesz története.

A Szívbolygón nem volt pénz, sem szabály. Csak egy törvény: „Oda figyelj, akihez tartozni akarsz.”

A macik leültek egy kis dombra, egymáshoz bújtak és úgy érezték, nincs mit bizonyítani.

Nem volt tökéletes a világ. De soha többé nem volt üres.

A Szívbolygó ezt suttogta a széllel: „A szeretet nem arról szól, hogy nincs távolság, hanem arról, hogy bármilyen távolság áthidalható.”

19. fejezet
A nap, amikor nem volt tegnap

Mézerdőben egyszer megtörtént, hogy nem érkezett meg a tegnap.

Reggel lett, de a kis naptárka az erdei fán üres lapra váltott. Sem dátum, sem párnafolt, sem emlék nem volt rajta. Ez különös volt, mert tegnap nélkül nincs történet. És történet nélkül nincsenek macik.

Tüneményes Maci kicsit megijedt.

– Mi lesz, ha elfelejtenek minket a napok? – kérdezte.

– Akkor mi emlékezünk a napokra – felelt Plüss Maci.

Nem siettek. Nem kerestek okot. Csak ültek a dombon, ahogy már oly sokszor: ott, ahol először érezték, hogy jó egymás mellett lenni. A hely emlékezett rájuk. Úgy csobogott a szél a fák között, mintha valaki titkon figyelné őket… És mosolyogna.

Tüneményes Maci eltűnődött.

– Mi a bizonyíték arra, hogy egyszer tényleg együtt leszünk?

Plüss Maci a kezét fogva felelt:

– Nincs bizonyíték. Csak érzés. És az érzés néha hangosabb, mint a bizonyítás.

Ekkor a domboldal árnyékába csendesen visszatért a tegnap. Nem ugyanúgy – kicsit gyűrötten, kicsit sebezhetőbben –, de visszatért. Magával hozta az összes fontos pillanatot, amit nem akart elfelejteni.

A fák ágaira pici fényalakok ültek; mindegyik egy emlék volt. Volt köztük nevetés, vita, békülés, és sok-sok csendes megértés. A macik lelke fellélegzett. Nem kell minden napnak tökéletesnek lennie ahhoz, hogy megmaradjon. Bőven elég, ha van benne egy pillanat, ami nem akar elmúlni.

Aznap este a két maci visszabújt a macilakba. Nem álmot kerestek, hanem egymást. Tudták: az élet nem mindig könnyű, de ha mindketten azt mondják, „itt vagyok”, akkor nem kell félni a holnaptól.

Mielőtt elaludtak, Plüss Maci ezt írta egy papírdarabra, és az ágyuk fölé tűzte:

„Lehet, hogy nem a miénk a világ,

de lehetünk mi egymás világa.”

Tüneményes Maci mosolyogva aludt el. Nem azért, mert minden rendben volt, hanem azért, mert most már nem volt egyedül abban, amiben nem volt rendben.

Ez sokszor erősebb varázslat, mint bármelyik mesebeli csoda.

A történet véget érhetne itt. De ha két szív már összhangban dobban, akkor nincs igazi vége. Csak következő fejezet.

Talán holnap. Talán ott, ahol már nem kell szavakból épülnie a szeretetnek.

Máskor mesélek majd tovább.

Hiszen a plüssszív sosem fogy el.

Csak csendesen nő.

20. fejezet
A macibuborék napja

Egy reggel az erdő tele lett buborékokkal, de ezek nem csak úgy szálltak. Mindegyik buborékban egy érzés lebegett: öröm, kíváncsiság, várakozás, félelem, remény…

Plüss Maci és Tüneményes Maci buborékokat kergettek, ugráltak, nevettek. Egyszer csak egy buborék megállt előttük. Nem pattant szét.

A buborékban ez állt: „Minden érzés számít.”

Megértették: nem csak az a fontos, amikor vidámak vagyunk. A félelmek, a kérdések, a kételyek mind mi vagyunk. És ha elfogadjuk őket, a buborék nem pukkan ki.

Szivárvánnyá változik

21. fejezet
A macisziporka estéje

Egy csendes estén Mézerdő fölött különös fények kezdtek táncolni. Nem csillagok voltak, és nem is szentjánosbogarak… Valami más. A fák levelei halkan susogtak, mintha titkot készülnének mesélni.

– Látod ezt, Plüss Maci? – kérdezte Tüneményes Maci.

– Mintha valami hívna minket – válaszolta Plüss Maci.

A fények lassan egyetlen irányba kezdtek mutatni, mintha egy láthatatlan ösvény rajzolódott volna ki az égen. A macik elindultak utánuk. A lépéseik puhák voltak, és olyan érzésük támadt, mintha valami már várt volna rájuk.

Az erdő szélén, a domb tetején egy apró, fényes pont ült a fűben. Olyan volt, mint egy csillag… De lélegzett és dobogott.

Plüss Maci óvatosan odalépett.

– Mi vagy te? – kérdezte suttogva.

A fény lassan megremegett, és mintha hangja lenne, így szólt:

– Egy macisziporka vagyok. A szívetekből születtem. Onnan, ahová minden szeretet letelepszik, amikor már elég erős ahhoz, hogy világítson.

Tüneményes Maci szeme elkerekedett.

– Akkor… Te mi vagy pontosan? Öröm? Remény? Csoda?

A macisziporka lágyan felkacagott.

– Egy kicsi mindegyikből. És egy nagy adag abból, amit egymásnak adtok minden nap. Nem nagy tettekből születek, hanem azokból a pillanatokból, amikor figyeltek egymásra. Amikor dacos napokon is megölelitek egymást. Amikor nem adjátok fel.

A fény egyre erősebben ragyogott.

– Azt kéremk tőleket, amit minden macisziporka: tartsatok meg engem magatokban! Ha szeretetből születtem, akkor csak szeretettel tudok tovább élni.

Plüss Maci és Tüneményes Maci leültek mellé. Nem szóltak semmit, de érezték, hogy valami különleges történt – olyasmi, amit nem kell kimondani ahhoz, hogy igaz legyen.

Végül a macisziporka lassan elkezdett felemelkedni a magasba. A két maci felnézett rá, és mikor felért az égre, egy apró, csillogó szívet rajzolt a fényeivel… Azóta ott ragyog minden este.

Nem azért, hogy lássák, hanem hogy érezzék.

Mert a szeretet valódi fénye nem a szemben marad meg…

Hanem a szívben.

Table of Contents

Plüss Maci és Tüneményes Macia Mézerdőben

1. fejezetA tisztás, ahol minden elkezdődött

2. fejezetCsillagmanó üzenete

3. fejezetA mézpalacsinta-kísérlet

4. fejezetA nagy mézerdei piknik

5. fejezetA bújócskabajnokság

6. fejezetAmikor elbújt a napocska

7. fejezetMézhegy titka

8. fejezetAz Álompárna hegye

9. fejezetA macilak születése

10. fejezetA két szív ünnepe

11. fejezetA macihíd, ami csak akkor látszott, ha szerettek

12. fejezetA Plüss Kávézó és az árnyékvendég

13. fejezetA napocska, aki elköltözöttegy takaró alá

14. fejezetA varázskulcs, ami csak akkor működött, ha szívből szóltak

15. fejezetA Néma Maci és a kérdező takaró

16. fejezetA Könnyek Kertje

17. fejezetA két szív tükörszobája

18. fejezetUtazás Szívbolygóra

19. fejezetA nap, amikor nem volt tegnap

20. fejezetA macibuborék napja

21. fejezetA macisziporka estéje